Minnestal över lektorn doktor Gustaf Otto Mattsson. 21 



att göra med dels ensidiga, dels så underligt slutna och framförallt lialla varelser, att 

 min typ icke går ihop med deras. Kort sagt, jag är en mycket ensam man. Vore 

 jag helst självkär i den mån, att jag vore mig själv nog. Men det är jag absolut 

 icke". Giva icke dessa självbekännelser en djupare färgton åt hela hans personlighet, 

 än den bild därav, som uppenbarar sig i hans yttre verksamhet och förhållande till 

 människor? 



I det föregående har antytts om den sjukdora, som sedan bröt Mattesons krafter 

 i jämförelsevis unga år. Kedan då han var omkring 30 år visade sig misstänkliga 

 symptom, men det var först under en utrikesresa 1906, i München och Brüssel, de 

 togo en bestämdare form och vid hemkomsten konstaterades en begynnande tuberkulos. 

 Han sökte närmast bot å Nummela sanatorium, dock under en tyvärr alltför kort tid, 

 och sommaren 1907 företog han sin bekanta resa till de kanariska öarna, „de lyckliga 

 öarna", vilken sommarfärd han på ett livfullt, oöverträifligt sätt skildrade i tidnings- 

 korrespondenser, vilka sedan utkommo i bokform. Våren 1910 inträdde en tydlig 

 försämring i hans helsotillstånd och han begav sig då till Schatzalp-Davos, där han 

 dock icke gav sig ro att stanna längre än till julen. Sanatorielivet och ett pedantiskt 

 vårdande av den egna helsan gick icke ihop med hans livliga temperament och verk- 

 samhetsbegär eller behov av nya intryck. „Mattsson kan icke bliva frisk, han kan 

 icke sköta sin helsa" skrev en finsk läkare som besökte honom i Davos. Med stort 

 jämnmod — ett drag av vacker manlighet - — bar han sin sjukdom. Han talade icke 

 mycket därom och beklagade sig icke. Ät sentimentalitet och pjunk med sig själv gav 

 han icke rum. Men väl försökte han hålla modet uppe genom arbete och genom att 

 visa ett möjligast glättigt sinne. Svårt nog var det ibland. Då i början av år 1912 

 hans strupe var starkt angripen och han av sin läkare var förbjuden att tala, skrev 

 han i ett privat brev: „Hela denna historia gör en folkskygg och misantropisk och det 

 är en förskräcklig komedi att samtidigt skriva glada saker i Dagens Tidning". 



Det enorma arbete han tog på sig genom huvudredaktörskapet för Dagens Tidning 

 utan att därför helt lämna sina andra sysselsättningar var naturligtvis för mycket för 

 hans redan starkt angripna helsa, och då denna tidning, för vilken han offrat så mycket 

 arbete och intresse, måste upphöra, kände han det ganska slut med krafterna, men han 

 minskade icke mycket på arbetsbördan. En längre tids vila i sydligare luftstreck, en 

 vila, vilken tillika skulle bereda honom tillfälle till nya intryck, kunde möjligen ännu 

 förlänga hans livstråd. Och så företog han senaste vår, med understöd av en av de 

 många vänner hans penna förskaffat honom, den långresa runt Afrika, som vi ju alla 

 av hans reseskildringar känna, en resa som ofta hägrat för hans själ, i vilken hans 

 ungdomliga moders drömmar, då hon under sin korta varma levnadsvår färdats samma 

 väg, tagit gestalt. Själv skriver han härom i ett enskilt brev: „Jag har en speciell 



Tom. XLVI. 



\ 



