22 Edv. Hjelt. 



anledning att glädjas åt denna resa, i det att mina föräldrar såsom nygifta i tiden run- 

 dade Kap, på barken „Hoppet" från Åbo, först på resa till Bombay och sedan retur, 

 medan åter min farfar, som var en väldig seglare i herranom, såsom den första finska 

 kapten seglade upp i Röda havet ända till Suez (1860). Tidigare hade han med Åbo- 

 briggen „Toivo" anno 1846 gjort kustfart på västsidan av Afrika. Det är alltså en 

 smula släkttradition att skrapa kanterna på den kontinenten, och om jag gör det som 

 simpel passagerare, är det ju ändå en liten gärd åt fädrens minne. Min farfar och far 

 voro båda prima karlar och jag är så här unter uns stoltare över dem än det skulle 

 offentligen passa sig". 



Huru njöt han icke av denna färd, som förde honom långt bort från vardagslivets 

 grå och dess slitande plikter. Ensamheten i umgänget med naturen var för honom en 

 vederkvickelse av renaste art. „Att resa allena i tre månader med oceanen kring sig 

 och korta strandhugg vid öknar, korallrev och Guds välsignelses kuster", skrev han, 

 „är nästan ett gift i täta doser. Sedan blir det ännu svårare att komma till rätta med 

 samhället och nästan". Finge man dömma av hans egna skildringar från färden, var 

 författaren ingalunda en dödsdömd sjukling utan en resenär, strålande av levnadslust 

 med öppet öga för natur och människor. Alldeles så var det nog icke, om ock färden 

 utan tvivel hade blivit för honom välgörande, om den ostört fått fortgå. Men resan fick 

 ett oväntat och för dess syften mycket ogynnsamt slut. „Turen om hörnet" var gjord 

 och han befann sig i Daressalam, en liten ort på Afrikas ostkust i tyskt kolonialland, 

 då världskriget bröt ut. Resan måste här avbrytas. Fartyget måste upplåtas till mili- 

 tära ändamål och redan några dagar senare fick orten en påhälsning av engelska krigs- 

 fartyg och skarpa skott från deras kanoner. Det lyckligaste hade väl varit, om han 

 stannat här, men avskuren från varje möjlighet av förbindelse med hemlandet — ovisst 

 för huru lång tid — ville han försöka komma till Norden. Det lyckades honom att 

 jämte ett par av sina reskamrater — en engelsk professor och hans fru — fly till 

 Zanzibar och därifrån till Durban, där de funno en båt på väg till England. Färden 

 till Liverpool, vilken räckte tre veckor, var på grund av förhållandena ombord för en 

 person i hans helsolillstånd mycket ogynnsam. A den övei'fyllda båten måste han dela 

 en liten hytt med en arbetare, vilken, såsom han säger „aldrig klädde av sig, aldrig 

 tvättade sig och rökte om nätterna. Det fanns ingen möjlighet att få byta. Ej heller 

 fick man sova på däck". Och han tillägger: „Hela denna resa under det ständiga 

 trycket att vara utan pengar var naturligtvis för mycket för mitt skrabbiga jag. Intet 

 att undra över, om jag sedan kroknade". Avmagrad och svag återvände han till hem- 

 landet. Han begynte emellertid åter med tidningsarbetet och redigerade sin resebok. 

 Men han hann icke själv slutföra detta arbete, innan han måste ut på den långa resa, 

 från vilken ingen återvänder, måste göra den stora turen om det hörn, där evighetens 



Tom. XLVI. 



