Lefnadstcckning öfver professor Konrad Gabriel Hallsten. 5 



hörde flera helt små hohnar, eller stodo de åtminstone till parcellägarens di- 

 sposition, holmar, delvis bildade af väldiga rullstenar, brant stupande i det 

 djupa, kristallklara vattnet. 



Den som ville studera Hallstens natur, sådan den visade sig i hvardags- 

 lifvet, hade under sommarferierna det bästa tillfälle därtill. Ständigt syssel- 

 satt, sågs han än upptagen af rödjnings- och planteringsarbeten i sin trädgård, 

 än ute i båt på småfiske med mete och krok, för hvilken sport han visade ett 

 intresse, värdt ett lyckligare resultat; än sågs han med bössan under armen 

 och åtföljd af sin „Tuttu" ströfva genom skog och mark. Den öfvernärda 

 och bortklemade stöfvaren var kanske största orsaken till det ytterst ringa 

 jaktbytet. Dock, — Hallstens pretentioner voro ock synnerligen obetydliga. 

 Rörelsen i det fria var hufvudsak. Han sökte påtagligen af sin sommarseme- 

 ster samvetsgrant uttaga det högst möjliga af nöje och rekreation. 



Ett sådant nöje erbjöd sig för honom i plantering och vård af ädlare pryd- 

 nadsväxter, fruktträd och buskar. Det skulle synas föga antagligt att dessa 

 kunde gifva synnerlig afkastning vid en latitud af nära 62°. Dock försäkrade 

 Hallsten, att han nått fullt tillfredsställande resultat. Hans förkärlek för sin 

 villa var af många omständigheter lätt förklarlig. Hvarje lyckligare händelse, 

 äfven om den för en utomstående kunde synas vara af mindre betydelse, blef 

 för Hallsten källa till stor förnöjelse. Fian gaf sig ingen ro, förrän han visat 

 och demonstrerat fenomenet för bekanta, som han kunde nå. Så hade han 

 vid rödjuingsarbeten hopsamlat en mängd större och mindre stenar vid stran- 

 den ute i vattnet, för att med tiden där anlägga en brygga. Här hade en 

 massa kräftor sökt och funnit en fristad; och Hallsten sände genast efter upp- 

 täckten häraf bud till mig, som bodde många kilometer därifrån. Hans glädje- 

 yttringar voro rent af obeskrifliga. — Hallsten hade den lyckliga egenskapen 

 att kunna glädja sig åt litet såsom ett barn och visa en förnöjsamhet, som 

 man vid hans ålder sällan finner. 



Under detta sitt friluftslif kom Hallsten naturligtvis ofta i beröring med 

 traktens allmoge. Och här kom hans folkliga natur att visa sig på ett vackert 

 sätt. Han kände snart alla sina grannar, liksom de kände „professorn". Ett 

 möte på vägen kunde gifva upphof åt timslånga samtal om familjen, om åker- 

 bruket och dess utsikter o. s. v. Hallstens artiga, vinnande sätt med all dess 

 anspråkslöshet måste ju utöfva sin verkan på den enkla befolkningen, för- 

 skaffa honom sympati och aktning. Om han däremot inomhus emottog besök 

 af allmogemännen, torde vara osäkert. Här gjorde sig gällande en annan per- 

 sons vilja, som i mångt och mycket skiljde sig från hans. — 



Tom. XLVI. v'-r'S'T'^,^ 



\ 



