150 



ANDREAS HOLMSEN. 



M.-N. Kl. 



Det fremgaar af det ovenfor paapegte og maaske tydeligst af tabel- 

 len, hvilken stor indflydelse lufttemperaturen har havt paa tidspunktet 

 for islægningen paa Mjøsen. 



Vi ser, at der var betydeligt varmeunderskud i de aar, sjøen frøs 

 tidlig til, og videre, at de maanedlige temperaturmedier ikke laa synderlig 

 langt fra det normale i de aar, sjøen frøs til i begyndelsen af februar, 

 og at der gjennemgaaende var for høi temperatur, i særdeleshed i den 

 sidste del af afkjølingsperioden i de aar, sjøen var aaben hele vinteren. 



Nogle aar skulde vi efter de maanedlige middeltemperaturers afvi- 

 gelse fra det normale have ventet, at islægningen havde indtraadt lidt 

 før eller senere. Dette kan tænkes at have sin aarsag i, at de øvrige 

 meteorologiske faktorer, som har været medvirkende under afkjølingens 

 forløb, har været af en noget forskjellig natur i de forskjellige aar. 



Det kan imidlertid ogsaa tænkes, at vi ved kun at betragte de 

 maanedlige middeltemperaturer har faaet en noget skjev forestilling om 

 lufttemperaturens rette forhold og gang. Vi kunde for eksempel tænke 

 os, at vi en vintermaaned havde en lang kuldeperiode, og at veiret efter 

 denne pludselig slog om, saaledes at vi i samme maaned fik en periode 

 med varmegrader. Afkjølingen i sjøen, som gik raskt og jevnt for sig 

 under kuldeperioden, vilde sandsynligvis stanse efter veiromslaget, og 

 man vilde kanske ogsaa merke nogen opvarmning under varmeperioden. 

 Men naar det erindres, hvor langsomt temperaturvekslingen foregaar i 

 en sjø i sammenligning med i luften, og naar vi ogsaa erindrer, at af- 

 kjølingen fra en sjø for en væsentlig del foregaar ved udstraaling, kan 

 det ikke antages, at et saadant veiromslag paa langt nær spiller den 

 rolle i sjøens varmeforhold som i luftens. Om dette bevirkede, at 

 luftens maanedlige gjennemsnitstemperatur hævedes betydelig, er det 



