içor. Xo. 4. ISFORHOLDENE VED DE NORSKE INDSJØER. 213 



Vi vil formodentlig ogsaa i vore elve finde, saaledes som Forster'^ 

 har paavist andetsteds fra, at afkjolingen ud paa høsten i regelen er 

 noget længere fremskreden i det rindende vand, end den er i overfladen 

 af sjøerne. 



Det er saaledes sandsynligt, at våndet i tillobene under den længste 

 del af afkjølingsperioden vil have en tæthed, som svarer til tætheden af 

 et eller andet vandlag i sjøen under overfladen. 



Våndet fra tillobene vil med andre ord antagelig\-is, naar det kom- 

 mer ind i en sjo. kunne synke ned og stille sig mellem vandlag af 

 samme tæthed. 



Xaar elvene forer en bet}-delig slammængde, kan det stundom hænde, 

 at endog kolde tillob virker opvarmende paa sjoen. Slammængden be- 

 virker nemlig, at tætheden bliver større, og følgelig synker slamførende 

 vand i sjøer med den direkte lagstilling ned mellem lag, hvor tempera- 

 turen er lavere, og våndet fra tillobene maa saaledes kunne afgive varme 

 til omgivelserne. 



Dette ganske eiendommeHge forhold, at tilløb, som kommer ned fra 

 bræer, virker opvarmende paa en sjø, er saaledes f. eks. flere gange iagt- 

 taget af Forel ved Rhones udmunding i Genfersjøen. 



Da optagelsen af tilløb ikke spiller nogen væsentlig rolle i afkjø- 

 lingens gang i vore større sjøer, kan det følgelig heller ikke tænkes, at 

 tilløbene kan have nogen væsentlig indflydelse paa islægningstidspunktet. 



Vi vil gjøre nogle sammenligninger mellem, naar islægningen pleier 

 at indtræffe ved nogle sjøer med stort nedslagsdistrikt, og naar den 

 pleier at indtræffe ved nogle sjøer med lidet nedslagsdistrikt, og se, 

 hvorvidt nogen forskjel kommer tilsyne. 



Storsjøen i Odalen har et ganske ubetj^deligt nedslagsdistrikt i sam- 

 menligning med Oieren. men desuagtet indtræffer islægningen normalt 

 14 dage tidligere paa den førstnævnte sjø. Dette, at der sker nogen 

 afkjøling i Øieren ved, at denne sjø gjennemstrømmes af et stort vas- 

 drag, medens afkjolingen ved optagelsen af de smaa vasdrag i Storsjøen 

 maa være meget ubet}-delig, kan følgelig ikke antages at have nogen 

 merkbar indflydelse paa. naar den normale islægning kan indtræfie. \'ed 

 begge sjoer falder islægningstidspunktet saadan, som vi kan vente os 

 det efter den klimatologiske beliggenhed og dybdeforholdene. At den 

 ene sjø har et stort nedslagsdistrikt, medens den anden kun har et ganske 

 hdet, synes i denne henseende ikke at have nogen bet}-dning. 



1 Forster: Die Temperatur flicisender Gewässer Mittel-Europas. Geograph. Abhandl. 

 herausgeg. voo Penck. B. V. Heft 4, Wien 1894. 



