1 90 1. No. 4. ISFORHOLDENE VED DE NORSKE INDSJØER. 217 



Vi besidder fra vort land meget faa iagttagelser over strømme i 

 vore indsjøer. For et par af vore sjøers vedkommende er imidlertid 

 saadanne godt kjendte. 



I Storsjøen i Rendalen pleier der saaledes at være en saa iøine- 

 faldende strøm, at den kjendes godt af den omkringboende befolkning. 

 Strømmen, der i almindelighed benævnes »raaken«, er saa konstant og 

 sterk, at den gjennem aarrækker er benyttet under tommerflodningen. 

 Tømmeret skal aldrig være bugseret over Storsjøen. Naar man blot 

 passer paa at holde tommerbommene i strømmen, drives de med ganske 

 stor hastighed ned langs den ene sjøbred. 



Stromhastigheden i overfladen blev den 27de juni 1896 maalt om- 

 trent ved midten af sjøen udenfor Buruen og fundet at udgjore 0.3 m. 

 Efter velvillige meddelelser af professor Schiøtz skal strømstyrken være 

 endnu større i de vandlag, som ligger noget under overfladen. 



Som vi har seet, er det normale islægningstidspunkt for Storsjøen 

 opgivet til iste februar. Der skulde saaledes medgaa ca. 13 uger mellem 

 den dag, luftens temperatur er nul grader og islægningstidspunktet. 

 Dette synes at være et længere tidsrum, end der pleier at medgaa ved 

 vore andre dybe indsjøer. Naar dertil ogsaa erindres, at vintertempera- 

 turen i almindelighed gaar meget lavt ned i denne egn af landet, synes 

 det, som om islægningen paa Storsjøen pleier at foregaa paa et noget 

 sildigere tidspunkt, end vi skulde vente efter de klimatiske forhold og 

 sjøens dyb. 



Det ligger derfor nær at forklare den sene islægning som et resultat 

 af strømmen, hvorved det afkj ølede vand efterhvert bliver fordelt ned til 

 et større dyb. 



Fra Vaagevatn nævnes ogsaa, at der pleier at være sterk strøm. 

 Islægningen paa denne indsjo falder ogsaa noget senere, end det kunde 

 være at vente. Det er derfor sandsynligt, at ogsaa denne sjøs sene 

 islægningstidspunkt maa skyldes strømmen i sjøen. 



Saa udprægede strømme vides ikke at være iagttagne i andre af 

 vore indsjøer. I flere har man dog strøm paa saadanne steder, hvor 

 sjøen snevres ind til et sund. Om Altevatn skriver Helland'^: 



»Omtrent 11 km. fra vestenden kniber våndet sig sammen til en 

 bredde af neppe 70 m . og danner her en strøm saa sterk, at baaden 

 under sedvanhge omstændigheder maa trækkes fra land af; denne strøm 

 fryser ikke til om vinteren.« 



1 Tromsø amts beskrivelse. B. II. p. 220. 



