I90I. Xo. 4. ISFORHOLDENE VED DE NORSKE INDSJØER. 25 1 



over de dele af sjøerne, hvor isen lægger sig sidst. Dette maa vistnok 

 for en væsentlig del tilskrives den omstændighed, at isen i almindelighed 

 naar en større tykkelse der, hvor den har ligget længst. 



Men om vi saaledes kan iagttage, at isens t>^kkelse øver indflydelse 

 paa isløsningstidspunktet, kan dog denne faktor i det hele taget ikke 

 siges at være af nogen væsentlig bet>-dning. 



Den tidsforskjel, som medgaar til at smelte et noget tykkere eller 

 tyndere islag, vil nemlig i regelen være saa liden, at den er rent under- 

 ordnet i sammenligning med den, hvormed isløsningstidspunktet kan 

 paaskyndes eller forsinkes af andre grunde. 



Selv ved sjøer, der er beliggende under saa strengt vinterkhma som 

 f. eks. ved Roros, saa vi, at det i det hoieste kun var med halvanden 

 uges tid, at isløsningens indtrædelse kunde tænkes forsinket ved afsmelt- 

 ningen af forholdsvis tyk is. Ved sjøer under ensartet klimatisk belig- 

 genhed varer det sjelden mere end en uges tid mellem, at sjøerne med 

 en noget tyndere og t\'kkere is pleier at gaa op. 



Med hensyn til det sidste maa forholdene i 1898 — 99 ved Bygdin 

 og Vinstern nævnes som et godt eksempel. Vinstern islagdes i den 

 første halvdel af november, og Bygdin islagdes ikke for i de første dage 

 af januar. Isen paa Vinstern havde saaledes kunnet vokse i tykkelse i 

 løbet af maaneder, før der endnu var is paa Bygdin. Følgelig er det 

 rimeligt at antage, at isen i lobet af vinteren maa have naaet en større 

 tykkelse paa Vinstern end paa Bygdin. Men ikke desto mindre gik isen 

 paa disse to sjøer det aar op med blot en dags mellemrum. 



Isens struktur. Det er allerede før nævnt. at der i løbet af vinte- 

 ren pleier at foregaa en forandring i isens struktur. 



Først paa vinteren er isen fast og seig. Længere ud paa vinteren 

 bliver den derimod mere krystallinsk og los. De enkelte ispartikler pleier 

 da at være anordnede i vertikalt stillede soiler. Denne eiendommelige 

 forandring i isens struktur maa vistnok for en væsentlig del hidrøre fra, 

 at de øverste lag gjentagende trækker sig sammen, idet de er udsatte 

 for en forholdsvis sterk afkjoling, medens de underste lag, hvor der altid 

 er en jevn temperatur af ca. 0°, ikke vil være underkastet en saadan 

 volumforandring. 



Efterat Insolationen henimod vaaren har begyndt at gjøre sig sterkt 

 gjældende, vil strukturforandringen udvikles i endnu høiere grad. Om 

 dagen vil der indsuges varmestraaler, som smelter en del af den is, som 

 binder de fastere isnaale sammen, og naar der om natten er sterk at- 

 kjøling, vil isnaalene atter fryse sammen. Ved paa denne maade afveks- 



