Om nogle vestgronlandske Pattedyr og Fugle. I—II. 33 
en Del danske der ovre for at se Sporene af det. Dyrene havde 
kæmpet gentagne Gange, der var paa Kampstederne nedtraadt store 
Flader i Sneen, Græs- og Mostotter var oprevne, og Blod var der 
ogsaa flydt, dog ikke paafaldende meget. Grønlænderne paaviste Gød- 
ning, der mentes at stamme fra de fremmede Dyr, i den var kun 
Planterester kendelige, en lille afreven Knogle var der fundet, jeg for- 
moder, det var Tommelen af en Hund. 
Efter hver. af de 4—5 Kampe havde Dyrene trukket sig længere 
tilbage mod Fjældene, og efter den sidste havde de i Trav passeret 
en jævn moset Strækning langs Foden af Lyngmarksfjeld og var til- 
sidst klatret op ad den stejle, da sneklædte Væg, som Basaltforma- 
tionen her danner ud mod Godhavns Gnejsparti. Det var for sent 
paa Dagen til at folge Sporene længere herfra, og de folgende Dage 
bragte saa megen Snefald, at det var haablost at lede mere efter dem. 
Nede paa Kamppladserne havde jeg maalt nogle af de Spor, der 
opgaves som hidrorende fra de fremmede Dyr, og over den mosede 
Flade havde Dyrene traadt Sneen ned til Fugtigheden neden under, 
om Natten havde det frosset, saa her stod Sporene særlig skarpt. 
Deres Form var nærmest som Hundes Spor, Bjørn kunde der slet 
ikke være Tale om. Størrelsen var: 
Е: EE DIE 
storste Lengde...... 13,0 cm 1,5 em 10,5 cm 
=. Bredde .........- 10.5, = 95 = 9,0 - 
Jeg maalte samtidig Sporene af den storste Sledehund, der da 
fandtes ved Godhavn, de kunde under visse Forhold vere lge saa 
lange som det storste her, men forekom mig gennemgaaende at vere 
lidt smallere. 
Naturligvis tænktes og taltes der om Ulve, men da alle tidligere 
Skildringer af Polarulve fremhæver deres uhyre Overlegenhed i Kamp 
med Hunde, syntes vi alligevel, at det var underligt, at vore Hunde 
skulde have klaret sig saa godt uden et eneste Tab, thi ingen meldte 
om mistede eller alvorlig bidte Hunde. 
Den 3. November saa ERLING atter de tre Spor i Lyngmarken. 
Da Vinteren og med den Samfærdslen med de andre Bopladser 
kom, hortes der, at Folk fra Ujaragssusuk paa Diskos Vajgatskyst 
havde oppe ved deres Fangsthus ved Qutdligssat, 4 Mil nordligere, 
hørt Hyl af et fremmed Dyr fra Fjældet bag Huset, ja nogle havde 
ment i Halvmorke at have set hvide hundeagtige Dyr luske om. Da 
Vajgatsisen lagde til, naaede alle disse Rygter over til Sarqaq paa 
Fastlandet, og her fortalte saa ToBIAS GABRIELSEN, at de undrede ham 
slet ikke, da han selv to Gange siden han var kommet hjem fra Dan- 
marks-Ekspeditionen havde set Polarulve paa ret nert Hold paa Diskos 
Sydkyst, en Gang om Vinteren, da han var ovre at tilse sit Selgarn, 
der stod ved Mudderbugt, den anden Gang, 9. Juni 1914, da han i 
