36 Morten P. PorsiLp. 
В. Brown anfører |. с. et Tilfælde, hvor en Hund, der var løbet 
bort paa Rensjagten, efter tre Aars Omstrejfen (!) fangedes af sin 
Ejermand i en Revefelde (!), og skønt den var ,,very fierce‘ saa 
gjorde den dog sin Herre Tjeneste som Sledehund ,,many a day after“. 
Og dette vil han nu generalisere, saa at alt, hvad der er fortalt om 
amarog og дар kun skal vere ,,Canis familiaris var. borellis tinctured 
with a deep hue of fable“. Og ved samme Lejlighed dadler han 
Fasricius for Lettroenhed og kritiklos Eftersnakken af grønlandske 
Fortællinger. 
Nu er uheldigvis FAgrıcı strenge Dommer sikkert den Forfatter, 
der i nyere Tid har bragt mest lost og fast kritiklost paa Papiret. 
Man sporer Gang paa Gang i hans Skrifter, at han under sin Rejse 
har veret en meget flittig Interviwer, men uheldigvis neppe forstaaet 
hverken Dansk eller grønlandsk ordentligt. Og denne alt for letkobte 
Afslutning af Sporgsmaalet kan kun den tilfældige Rejsende komme 
til, der ikke kender noget reelt til gronlandske Hunde og deres Natur 
og Sædvaner. 
Det er rigtigt nok, at Hunde jævnlig løber bort for en Tid, 
sjeldnest vist paa Rensjagt, hyppigst naar de driver bort med Isen, 
thi gronlandske Hunde, der strejfer om paa egen Haand, ferdes saa 
godt som altid langs Stranden eller paa Isen, aldrig eller næsten aldrig 
inde i Landet og da vist kun om Vinteren ad Slædevejene. Under- 
tiden foler en Hund sig ensom i den Flok, den horer til, den er blevet 
overvunden i Slagsmaal, hvis det er en Hanhund, eller den har faaet 
sine Hvalpe bidt ihjel, hvis det er en Hunhund, eller den har ingen 
Slægtninge, som kæmper sammen med den, den forfolges idelig og 
soger derfor gerne lidt afsides, sjelden dog ret langt. Jævnlig kommer 
den tilbage for at snige sig til lidt Foder, og dette sker altid tilsidst, 
hvis det er en Hunhund, der har fodt sine Hvalpe i Frihed og ikke 
længer kan forsørge dem. 
Rimeligvis gaar der hvert Aar Hunde tabt med Is, der gaar 1 
Drift. De fleste af dem omkommer sikkert paa Havet, de, der kommer 
i Land, hvor de ikke er kendte, bliver nu skudte, for at forebygge 
eventuel Medbringning af smitsomme Sygdomme. Der haves ogsaa 
Eksempler paa, at de kommer godt fra en saadan Rejse. For et Par 
Aar siden drev nogle Hunde bort fra Niakornat paa Nûgsuaq-Halvos 
Nordside. Sommeren efter fandtes de i bedste Velgaaende paa den 
ubeboede Hareø af Folk fra Nûgsuaq paa Halvoens Vestside. De lod 
sig villigt fange og bortfore. 
Sporger man en Gronlænder, hvordan han paa Afstand vil kende 
en Ulv fra en Hund, vil han ufravigelig svare: Den er storre, den er 
helt hvid, dens Hale er ensartet busket som Rævens og holdes ned 
ad eller lige bag ud, men ikke opadkrollet, og den har ingen Mavesæk, 
d.v.s. den er meget slunken. Navnlig det sidste fremhæves som meget 
karakteristisk og synligt paa lang Afstand. 
