Om nogle vestgronlandske Pattedyr og Fugle. I—II. 37 
Slunkne Hunde ses jo imidlertid ikke saa sjældent, og los- 
gaaende Hunde vil rimeligvis snart miste deres hængende Mave. Hunde 
med ensartet busket Hale, der ikke tilsidst bliver mere tilspidset 
er allerede meget sjældne, og endnu sjældnere er det, at en Hund ikke 
ved en eller anden Lejlighed krummer sin Hale opad. Der er Hunde, 
ganske vist, der aldrig gor det forspændt, de plejer tillige at vere 
langt mere sky og vanskelige at dressere. Hundenes Farve er jo 
en broget Mangfoldighed, tilsyneladende uden Spor af Regel. Og dog 
er der visse Regler for Kombinationerne. Det vilde vere en fristende 
Opgave at soge at gruppere den uhyre Variation af Farveaftegninger 
hos gronlandske Hunde omkring visse Hovedtyper, da der vistnok 
forekommer Variationer i andre Forhold korrelativt med Skindfarverne, 
f. Eks. i Farven af Snudespids og Trædepuder, 1 Haarlagets Beskaffen- 
hed, i Hundens Haardforhed og psykiske Anlæg. Jeg tor imidlertid 
ikke tage denne Opgave op, kun skal jeg fremheve, at der i Spand 
af milagtog’er: sorte og hvide eller rode og hvide plettede 
Hunde nok kan optrede meget lyse, hvor kun Hovedet eller i alt 
Fald Ansigtet er morkt, men jeg har i de ti Aar, jeg har boet 1 
Grønland, aldrig set en helt hvid Hund af denne Type. 
Der forekommer milagtog’er med hvidt Hoved, men saa ег der mørke 
Pletter andet Steds. Mellem de saakaldte singarnag’er: ensfarvede 
Hunde med graa eller gulbrun Bundfarve og sortspidsede 
Dekhaar kan der optrede meget lyse Variationer, hvor den lyse 
Farve indskrenkes til Hovedet og en Stribe hen ad Ryggen, men 
ogsaa de er meget sjældne. Mellem mergortog’erne: Hunde med 
meget lange og blode, lidt krusede Haar optreder alle 
Farver. Her har jeg een Gang set en nesten hvid Hund. Disse 
Hunde er tit store, men de er kendelig mindre haardfore end de 
andre, de lider mere af Varme i Sommertiden og fryser mere end de 
andre den øvrige Tid. Det lange Haarlag er saa lidet tet 1 Bunden, 
at de i Regnvejr bliver vaad til Skindet som en Hvalp. Om Vinteren 
fyger Sneen helt ind til Skindet, medens de almindelige Hunde gerne 
lader sig fyge til og kun behover at ryste sig for at vere torre. End- 
videre forekommer det mig, at mergortog’ernes Kranium er kortere og 
svagere end de andre Hundes, og det er en kendt Sag, at de mere 
end andre faar Sneen til at klumpe sig sammen mellem Teerne, saa 
at de idelig maa hjælpes for at kunne folge med. 
Hvis den eskimoiske Hund nedstammer fra Ulven, hvad vel nu 
de fleste er enige om,” saa maa den grønlandske Stamme vere stærkt 
degenereret, ikke blot i Styrke og Udholdenhed, men ogsaa 1 Stor- 
relse, iser 1 Hojden over Skulderen. Til Illustration hidsetter jeg 
+ С. S. MILLER hævder i Catalogue of the Mammals of Western Europe, 
London 1912, p. 313, at Tænderne i alle de Hundekranier, han har undersøgt, 
ikke blot af Eskimohunde, er af Ulvetypus, ikke af Sjakaltypus. 
