Om nogle vestgronlandske Pattedyr og Fugle. I—II. 39 
tiden at binde Hunden ude, hvor Ulve færdes. De ovenfor angivne 
Maal viser da ogsaa, at Hundetypen i Labrador er betydelig større 
end i Grønland, efter GRENFELL's Skildringer er dens Arbejdsevne det 
ogsaa, og samme Forfatter hævder, at i Labrador er Flodsyge og Skab 
sjældne og Hundegalskab kendes slet ikke. Og her er der jo slet ingen 
Afspærring: ca. 1000 Fiskefartøjer besøger Kysten aarligt, Indianerne 
kommer flere Gange aarligt ud til Kysten med deres Hunde, og Vinter- 
posten kører fra Ungava-Bay med Slæde helt ned til Quebec, 1500 miles! 
Som man af ovenstaaende vil se, skal en grønlandsk Slæde- 
hund, for at blive forvekslet med Polarulv, kombinere i 
sig 3—4 af de sjældnest optrædende Ejendommeligheder 
og Tilfælde. Sandsynligheden for, at netop saadant et sjældent Dyr 
skulde forvildes, er jo ikke overdreven stor, og Sandsynligheden for, 
at der samtidig skulde opstaa flere, som samtidig forvildes, er endnu 
mindre. Resultatet bliver, at naar paalidelige Folk 1 Grønland, der er 
vel kendte med Hunde, har set store, hvide, hundelignende Dyr paa 
usædvanlige Steder, er der ingen rimelig Grund til at tvivle om, at 
det saa var Polarulve. 
Der er vel næppe ret mange Ulve i Vest-Grønland, og kan vel 
heller ikke være der, da Ernæringen om Vinteren bliver vanskelig. 
Renshjorderne er nu faa og de fleste meget smaa. Om Sommeren vil 
det være let nok for Ulven at eksistere. Der skadeskydes saa mange 
større og mindre Sødyr, som senere skyller op paa Stranden, at man 
paa ubeboede Kyster sjælden behøver at lede ret længe, før man 
finder et Aadsel. 
Om Ulvenes Indvandringsveje til Vest-Grønland haves kun 
Gisninger. Brown formoder, at Ulvene i 1868—69 var gaaede over 
Isen fra Davis-Strædes Vestkyst, ,,where during the same winter they 
were very abundant‘“. Han nævner ikke sin Kilde til denne Oplysning, 
men det kan jo kun være fra Cumberland-Sound, der jo egentlig ligger 
adskilligt længere Syd paa. Om Tilstanden af de centrale Partier af 
Davis-Stræde, eller rettere Baffin-Bugt, i Vintertiden ved vi jo grumme 
lidt, nemlig kun, hvad der vides fra Mc. Crinrock’s Drift med ‚Fox‘ 
1857—58 og fra ,,Polaris‘‘-Folkenes Drift paa Isflagen 1873—74. Begge 
Vintre var der, selv i den strengeste Vintertid, langs disse Ruter større 
eller mindre Vaager. Hvor meget Polarulven indlader sig paa paa saa- 
dan Is, ved jeg ikke, men dens Frænde Eskimohunden er jo meget 
bange for Vandet i den kolde Tid, og vogter sig i Kulde omhyggeligt 
for at træde paa fugtige Pletter, frisk Gødning o.l. Tvinges Slæde- 
hunde til i stærk Kulde at løbe lange Strækninger over ny, og derfor 
fugtig Is, bliver Trædepuderne ødelagte, de klæber til Isen, Huden 
