|] 
Om nogle vestgronlandske Pattedyr og Fugle. I—II. 45 
haanden er fremsat om den Brug, Narhvalhannen gor af sin Stodtand, 
findes ogsaa den, at den skulde bruge den til at holde Aabninger i 
Isen, den er bl. a. Steder optaget i С. Lürken’s kendte Lærebog: 
Dyreriget, 5. Udg. Kbh. 1893. Men denne Formodning er i alt Fald 
helt forkert. Aldrig saa man en Tand komme op af Hullet, og de 
Gronlændere, der er meget fortrolige med Narhvalens Færden, hævder 
ogsaa paa det bestemteste, at den omhyggelig vogter sin Tand for at 
komme i Berøring med den sejge Is. Den vilde ogsaa utvivlsomt 
knække ved Forsoget. I den oven omtalte Tegning ser man imidlertid 
en Del Narhvalhanner ligge med deres Stodtænder ragende op af en 
lille Vaage. Dette finder Sted ved en Sovs af den almindelige Type, 
naar Vaagen er meget lille. Dyrene bliver da efterhaanden helt ud- 
Fig. 3. Et stort Aandehul, til venstre yderligere udvidet for Ophalingens Skyld. 
Her ligger en dræbt Narhval, fortøjet til Isen. Tilhejre et lille Aandehul med 
de opslaaede Flager ved Siden af. 
mattede, de stærkere Hanner fortrænger efterhaanden de svagere samt 
Hunnerne, forer deres Tand op gennem Hullet og stotter sig til dets 
Rande og gor ikke flere Forsøg paa at forlade Hullet. LupviG GEISLER 
har en Gang fundet en enkelt Narhval sovende ved et lille Hul i 
stærkt sammenskruet Is. Dens mægtige Stodtand laa ind over Isen. 
Da Dyret vaagnede, inden LupviG kunde faa Tid til at angribe det, 
trak det Tanden langsomt og forsigtigt tilbage, og satte forst Fart 
paa, da Tanden var kommen helt ned. 
Ogsaa andre Hvaler kan slaa Huller i Isen. Hvidfisken gor det 
under lignende Forhold. Nogle Fangere mener, at de kan skelne Hvid- 
fiskens Aandehuller fra Narhvalens, andre f. Eks. LUDVIG GEISLER, der 
har set begge Arters Aandehuller flere Gange, hævder at dette ikke 
lader sig gore. Om Nordhvalen fortæller GIEsEckE et Tilfælde, hvor 
en harpuneret Hval lob med Linien ind under Isen og her brad Is, 
LVI. 4 
