46 Мовтем P. Porsitp. 
der var over en halv Alen (ca. 35 cm) tyk, og her oppe huskes det 
endnu, at Nordhvalen ret jævnlig slog Hul, naar den var kommet 
ind under sammenhengende Isfelter. Pukkelhvalen slaar ogsaa store 
trekantede eller trapezformede Huller, naar den kommer i Ned. Det 
hænder vel forholdsvis sjældent, at den overraskes af Isen, men det 
sker dog, naar den lader sig opholde af særlig store og sene Stimer 
af Efteraarslodde og Polartorsk. For et Par Aar siden var et ungt 
Individ af Pukkelhval gaaet op i stærk sammenskruet Is mellem store 
Isfjelde og Kalvis tet under Skarvefjæld paa Diskos Sydkyst. Den 
havde faaet slaaet Hul, men var rimeligvis blevet bedovet af Slaget, 
maaske ved at torne paa et Stykke af den haarde Kalvis. Den laa 
og var dod, med de sondrede Stykker over Hovedet og blev fundet 
af en Hund. | 
Efterhaanden som Stimen tog af, var det kendeligt, at Narhvalerne 
søgte at undgaa de Huller, der var blodige af Slagtning. Da det blev 
morkt, maatte Fangsten indstilles, der var ogsaa kun faa levende Dyr 
tilbage, og næste Morgen viste sig kun ganske enkelte. Men Lupvie 
havde den Aften, han fandt Sovsen, faaet det Indtryk, at Stimen var 
langt talrigere, og han mente ogsaa under Fangstdagen at have iagt- 
taget, at en Mengde Dyr havde ladet sig skremme bort af Skyd- 
ningen. Saa snart han derfor havde bragt sit Udbytte hjem, begyndte 
han at søge efter Resten. Den fandt han den 19. Februar. Jeg var 
den Gang kørt til Umänaq og saa derfor her ikke Begyndelsen. Efter 
min Hjemkomst — den 25. — var jeg flere Gange der ude. 
Den nye Søvs var af samme Type som forrige, en Række af 
slaaede Huller, der dannede en Række paa henimod 3 geografiske Mil. 
Den nordlige Ende af Rækken bestemtes ved Pejling af tre kendte 
Punkter til at ligge paa 69° 3,2 N. Br. og 52° 36’ W.L. Hoved- 
retningen var NNW.—SSE., saa den altsaa gik E. om Kronprinsens- 
Ejlande. Denne Stime var fra Begyndelsen af langt mægtigere end 
den forste, men desuden havde Fangerne de forste Dage det Indtryk, 
at der stadig kom nye Flokke til De kom langvejs fra, nervose, ud- 
mattede og lidende af Aandened. Lignende Erfaringer mener man at 
have gjort ved tidligere Sovse, saa at man lige frem regner med, at 
der vil komme nye Flokke, saa lenge blot Vejret vil holde sig. Og 
for denne Antagelses Rigtighed taler det, at der endnu blev truffet 
levende Dyr ved Aandehullerne 10—12 Dage efter den 19., undertiden 
med et Par Dages Afbrydelse, hvor der ingen havde vist sig. 
Som allerede nævnt, var Isen her meget sværere, og da Kulden 
stadig holdt sig nede i Tyverne (Celsius), saa svandt de oprindelig 
store Aandehuller mere og mere i Omfang og mange fros helt til. Isen 
var nu aabenbart bleven for svær, til at Dyrene kunde forsøge at slaa 
nye Huller, og en af de sidste Dage, der var levende Dyr, saa jeg 
nogle dukke op for at aande 1 et Hul, der kun var en Pol af Blod og 
Flenseaffald. (Ved den første Sovs var da alle Hullerne frosne til.) 
