Om nogle vestgronlandske Pattedyr og Fugle. I—II. 49 
ofte er Brudkanterne helt afrundede og glatte, og hvor Tanden er 
„plomberet“, er det Plombens Brudflade, der har faaet det stærkeste 
Slid. 
Ved den forste Sovs blev der paa den ene Dag, den udnyttedes, 
dræbt og fanget henved 70 Dyr. Her var der kun Folk fra Godhavn 
og Skansen, af hvilke flere har veret med til saadan Fangst for, og 
som derfor forstod at arbejde nogenlunde planmessigt. Heller ikke 
var Konkurrencen her saa stor, som den blev ved den senere. Al- 
mindeligvis tog hver Fanger sit Hul, stillede sig med ladt Riffel og 
skod saa et af Dyrene, naar Flokken passerede, harpunerede det 
umiddelbart efter med en Stikkeharpun, eller de dygtigste nøjedes 
med at gribe det med den bare Haand, i Blæsehullet, om Tanden 
eller om en af Lufferne. Derefter gik han i Gang med at gøre For- 
beredelser til at tage sit Dyr op og blev i det Hele taget ved det 
een Gang valgte Hul. Naar Flokken havde løbet Rækken af Huller 
ud, vendte den og gik samme Vej tilbage. Fangeren averteredes om 
dens Ankomst ved Skydningen fra de andre Huller og havde god Tid 
til at gribe Riflen og stille sig op til Skud igen. Ved denne Metode 
fik de dygtigste og roligste indtil 7 Dyr. Men desværre bar sig ikke 
alle saa forstandigt ad. Flere løb forfjamskede fra Hul til Hul og fik 
som Regel intet, men maatte saa slaa sig sammen med de andre og 
hjælpe dem med at faa deres Fangst op, for at faa Part. Og mange 
savnede aabenbart Kundskab om, hvordan der skulde skydes, og Ro 
til at gøre det ordentligt. De skød straks, Dyret viste sig, og opnaaede 
derved enten kun at saare det i Stødpuden foran, hvorefter Dyret, 
selv om de fik det harpuneret, ikke kunde holdes. Eller ogsaa sank 
Dyret straks, bedøvet, men næppe dræbt af Kuglen. De klogere 
Skytter ventede til Dyret havde blæst, atter indaandet og ligesom 
begyndt Vendingen ned efter. Derfor kom Skuddet altid til at sidde 
i Nakken og var øjeblikkelig dræbende. De roligste og sikreste havde 
endda Tid til at spare deres Skud, til der kom en Han med stor 
Tand, og lade de andre gaa. Dels efter egne Iagttagelser, dels efter 
hvad Hr. Bestyrer A. Bistrup selv saa, og dels efter hvad han kunde 
faa oplyst gennem Samtaler med erfarne Grønlændere, maa Antallet 
af dræbte Dyr fra denne Søvs sættes til mellem 2 og 3 Hundrede. 
Da jeg kørte til Umånaq, bragte jeg Nyheden med til Ritenbenk- 
og Umanaq-Distrikter, og Folk begav sig straks paa Vej derned. 
Da de første kom, var altsaa Jagten forbi, Salgsvaren Tand og Spæk 
bjærget, det tiggede og tuskede sig saa til lidt Mataq — en Mand 
havde solgt sin gode Rensskinssovepose for Mataq — og var saa kørt 
tilbage. Men da den anden Søvs var fundet, spredtes Rygtet om den 
snart — Rygter løber forbløffende hurtigt i Grønland, især naar Isen 
er god. — Efterhaanden kom der Folk allevegne fra, lige fra Aqigsser- 
niaq, den sydligste Boplads i det nordre Inspektorat til helt op til 
Karrat og Nuliarfik i den øverste Ende af Umånaq-Bugt. Der er 
