. 
Om nogle vestgranlandske Pattedyr og Fugle. I—II. 51 
Af alle de fangne Dyr blev Tand og Mataq fuldt udnyttet, af 
Mataq’en (Huden, der jo er en meget sogt Lækkerbidsken) maatte 
dog flere langvejs fra, der i Graadighed havde taget mere end de 
kunde transportere, senere kaste Stykker undervejs. Da Vejret holdt 
sig saa lenge, blev efterhaanden ogsaa det væsentligste af Spækket 
bjærget, ogsaa af de skadeskudte og sunkne Dyr, af hvilke senere 
mange fandtes, efter at de paa Grund af Gasudviklingen atter flod 
op under Isen. Broderparten af det hele fik dog Hajerne, der snart 
samledes i uhyre Mængder, og som endog aad Spekket af de Dyr, 
der straks efter det dræbende Skud, var fortejede oppe 1 Isen. 
Af Kodet fra den forste Sovs udnyttede Beboerne fra Skansen, 
der havde den korteste Vej og de bedste Hunde, omtrent alt, og 
Folk fra Godhavn det vesentligste. Det vil sige kun de forstandige 
Folk der straks, naar et Dyr var dræbt, gav sig i Lag med Flens- 
ningen mens det endnu var varmt. Det kunde jo vere svært nok 
endda at faa det gjort i den stærke Kulde i Lobet af den meget korte 
lyse Tid af Dagen, og de to Gange 5—6 Timers Korsel til og fra 
Arbejdspladsen maatte altid foretages i Morke. Fik man ikke Dyrene 
parterede straks, var det omtrent haablost at give sig 1 Lag med 
Kodet. I en saadan Kulde kan det slet ikke bearbejdes med Kniv, 
daarlig nok med Økse og egentlig kun med Sav. 
Ved Skansen havde man det storste Udbytte af Sovsen, men til 
Gengæld ogsaa den største Ulejlighed. Ustandseligt kom der nye 
Slæder langvejs fra. Ind ide 8 Huse, der er der, myldrede fremmede, 
man ikke kendte eller nogensinde havde set for, trætte af Rejsen, 
sultne, forfrosne uden at have bragt noget med sig, og uden noget 
at kobe for, og til hvilken Nytte heller? Penge var jo værdiløse, nej 
fjendtlige, ved Skansen skulde de jo verge deres egen lille Butiks 
magre Forsyning, hvem vidste, naar der kom noget i den igen. Kvin- 
derne var fortredelige eller fortvivlede, Mændene kom trætte og for- 
frosne hjem fra Sliddet, for at se det meste af hvad de havde faaet 
slæbt hjem Dagen i Forvejen og ikke faaet bragt ind i selve Stuerne, 
forsvinde i fremmede, trætte og forsultne Hunde, der først Dagen 
efter skulde ud til Fangstpladsen. I Stuerne maatte man vade over 
de sovende, der laa tæt stuvede paa Gulvet. Da jeg passerede Skan- 
sen paa Vejen fra Umånaq, var det værste overstaaet, sagde man. 
Alligevel løb der mellem 200 og 300 Hunde omkring. Saa snart en 
havde haft Held til at faa fat i noget spiseligt: Kød, Mataq, Skind, 
Remme, Piske en Støvle eller en Pels, kom hele Sværmen som en 
Haglbyge over den, og i det snærrende og glammende Uvejr forsvandt 
Rovet, inden Ejermanden kunde bjærge det. 
Mange af de fremmede syntes paa Fangstpladsen ikke at have 
mindste Kendskab til, hvordan en saadan ,,Jagt‘‘ skulde drives. Og 
Udsigten til slet ikke at faa noget, efter at have kørt den lange Vej, 
gjorde dem yderligere fortumlede. Alligevel var Konkurrencen om 
