52 Morten P. Porsizp. 
Aandehullerne paa den næsten tre Mile lange Strekning saa haard, 
at til dagligdags fornuftige Folk lod sig drive til Handlinger, de maaske 
ellers ikke vilde begaaet. En ung og dygtig, ugift Fanger fra Godhavn, 
der allerede havde haft et godt Udbytte fra den forste Sovs, skod ved 
den anden paa een Dag 5 store Narhvalhanner, tog Tanden ud og 
sænkede Resten. Han korte hjem med en Fortjeneste af op imod 
halvandet Hundrede Kroner! Tilsidst stjal man fra hinanden, Hunde, 
der havde bidt deres Skagler over, løb herrelose omkring, saa stjal 
man ogsaa Hunde fra dem, der endnu havde sine i Behold. Kævl og 
Skænderi var der nok af, og kun den i Menneskene dybt rodfæstede 
eskimoiske Fredsommelighed og Skikkelighed forhindrede, at der op- 
kom alvorlige Skærmydsler. Læser man til Sammenligning en Skil- 
dring af Udbyttets vel ordnede Fordeling efter en Grindefangst paa 
Færøerne, som H. C. MÜLLER har givet den i Videnskabelige Med- 
delelser fra Naturhistorisk Forening for 1883, saa faar man ogsaa her- 
igennem en Forestilling om, hvor langt der endnu er frem for Grøn- 
lænderne til det, man almindeligvis forstaar ved civiliserede Tilstande. 
Og man kan jo ikke indvende, at det burde være de lokale Myndig- 
heders Pligt at gribe regulerende ind, Grønlændernes uskrevne Ved- 
tægter for Fangst og Udbyttets Fordeling har jo altid været noget af 
det helligste og ukrænkeligste, som der ikke maatte røres ved, selv 
om det tit nok paa nærmeste Hold tog sig ud som den smidigste og 
føjeligste Vilkaarlighed og Lempen sig efter den stærkestes Krav. 
Grønlænderne har jo i deres kommunale Institioner med Regres 
til højere Instans de rette Midler til at kunne klare en Sag som denne 
til et mere tilfredsstillende Resultat, paa Papiret i alt Fald. Thi endnu 
synes det ikke at være rigtigt gaaet op for dem, hvilken Nytte disse 
Midler kunde gøre her, og vi andre kan altsaa kun se til og konsta- 
tere, hvilken meningsløs Ødselhed her udfoldes. 
Thi her blev øslet med Værdier — til Hajernes Glæde. Den 7. 
April passerede jeg Valpladsen i hele dens Udstrækning, da var de 
sidste Huller forlængst lukkede. Da talte jeg over to Hundrede Ka- 
davere, og sætter vi Forholdet mellem fangne og dræbte til det samme 
ved denne som ved den forrige Søvs, hvilket sikkert ikke er rigtigt, 
da der blev forholdsvis langt flere skadeskudt, saa kommer vi til det — 
Resultat, at der ved dem begge tilsammen er dræbt over Tusinde Dyr! 
Og hvad blev det varige Udbytte? Her maa nu først siges, at i 
et Isaar som det skildrede, er der for en Gang Skyld for megen Is 
igen, saa at Sælfangsten overalt gav mindre Udbytte end ønskeligt 
var. De der vilde og kunde, kunde altsaa forsyne sig med Mad i 
ubegrænsede Mængder, og gjorde det vel ogsaa for de øjeblikkelige 
Behov. For dem, der kom langvejs fra, blev Udbyttet kun nogen 
Mataq, samt i heldigste Tilfælde en Tand, der hurtigt kunde omsættes 
i deres hjemlige Butik. Men for manges Vedkommende var Over- 
skuddet vist næppe den lange Rejse værd. For de nærmest liggende 
