Oversigt over Nordboruiner i Godthaab- og Frederikshaab-Distrikter. 65 
Strandkanterne, og da fandt vi samtidig Rester af et, som det synes, 
i Ost—Vest liggende lille Hus samt af Geerder, inden for hvilke alle Men- 
neskeknoglerne var fundne, medens Dyreknoglerne næsten udeluk- 
kende hidrorte fra Terrainet udenfor. Vi kom til den Anskuelse, at vi 
- her havde at gore med en Kirkegaard og Kirke, der havde ligget umid- 
delbart op til Beboelseshusene med deres foranliggende Modding, saa- 
ledes som det i Reglen er Tilfældet paa Island endnu i vore Dage. 
Vi gravede i Møddingen, paa Kirkegaarden og langs Stranden, hvor 
vi lettest kunde komme til; men Jorden var frossen, og vi kunde ikke 
gaa 1 Dybden. Brudstykker af delvis ornamenterede Kleber- eller Væg- 
stenskar, af enkelte andre Brugsgenstande, en stor Samling Dyreknog- 
ler, der senere er bleven afleveret til Zoologisk Museum og bestemt af 
Zoologen HERLUF WINGE, samt et lille af en Hvalrostand udskaaret 
Nordbo-Mandshoved med Hue og uden Skæg, var Udbyttet. 
En Elv mundede ud tæt ved Ruinerne inderst i Vigen. Hinsides 
den paa Fjældskraaningen, fandt vi Rester af Faare- og Malkefolde, 
endelig viste et Par lyse Pletter længere borte paa Fjældsiden mod Vest, 
at der rimeligvis havde staaet endnu fjærnere Faarestalde. Kort sagt, 
Ruinerne ved Kilårsarfik var aabenbart Rester af en stor Gaard. 
lovrigt knytter et Sagn om Nordboernes Undergang sig specielt til 
Stedet". Det giver antagelig et rigtigt Billede af de sidste Nordboeres 
elendige Tilværelse i Vesterbygden. Paa Grund af den lange Afspær- 
ring fra Omverdenen, var de, efter hvad man maa formode, bleven 
aandeligt og legemligt demoraliserede. Deres Forraad af Jernvaaben 
var sikkerlig udtømte, eller 1 det mindste svundne ind, næsten til intet, 
og dermed var deres Overlegenhed over for »Skrællingerne« 1 Kamp 
forbi; rimeligvis besad de ejheller Skrællingernes Færdighed og Evne til 
at søge Erhverv ved Fangst paa Havdyr. De sluttede sig da, efter al 
Sandsynlighed, og saaledes som Sagnet beretter, tættere og tættere 
sammen, til Slutning her i de rigeste og frugtbareste Egne ved Bunden 
af Ameragdla, hvor de blev overmandede. 
Husene paa Gaardene faldt nu sammen, og paa Hjemmemarkerne fik 
Græsset Lov at gro, som det vilde; men endnu godt 500 Aar efter, træffes 
paa de gamle Tin Græsarter og Blomster, som ellers kun undtagelses- 
vis vokser udenfor de Steder, hvor Nordboerne boede. Hist og her skim- 
tes endnu baade Beboelseshuse og Stalde som Forhojninger under den 
frodige Vegetation; men oppe i Lien ses endnu paa mange Steder Folde 
af Sten, i hvilke Geder og Faar malkedes og Lammene skiltes fra, ja 
ved enkelte Gaardruiner staar endnu Murene af et eller andet Forraads- 
hus, og i de trange Dale ind mod Indlandsisens Rand, hvor nu kun 
eskimoiske Renjægere færdes milevidt fra deres Hjem, træffes med 
lange Mellemrum græsgroede Pletter med den omtalte Vegetation, 
1 Jvf. DANIEL Bruun: »ERIK DEN RØDE og Nordbokolonierne i Grønland«, 1915 
(Side 140—142). 
