E arktiske Kysters Bebyggelse maa nodvendigvis vere spredt, og de 
D enkelte Bopladsers Befolkning kan kun være faatallig, om det nod- 
torftige Livsophold skal kunne skaffes til alle. 
I disse isolerede og individfattige Smaasamfund bliver 
da et enkelt Navn tilstrekkeligt til Betegnelse for hver en- 
kelt Person. Med dette vokser han op, under dette skelnes 
han fra de andre samboende, det bliver efterhaanden et ulo- 
seligt Tilbehor til Forestillingen om ham, og den Dag, da 
han dor, vegrer Tanken hos de efterladte paarorende sig 
ved ogsaa at anerkende Navnets Dod. Navnet bliver tvert- 
imod i den eskimoiske Fantasi — som i saa mange andre 
Folkestammers Fantasi — et losrevent, hemmelighedsfuldt 
levende Vesen, der vildsomt og ulykkeligt hjemlost flakker 
omkring, indtil pietetsfulde efterlevende ved Opkaldelse 
skaffer det et nyt Legeme, hvori det atter kan feste Bo. 
Saa langt tilbage som det er muligt at trænge i Efterforskning paa 
dette Omraade (se saaledes Dalager: »Gronl. Relat.« 1752 og Boas: »The 
Central Eskimo« 1888), vil man stadig finde Opkaldelse som den bruge- 
lige Navngivningsmaade blandt Eskimoer. Heri indtræffer imidlertid 
for Grønlands Vedkommende med Kristendommens Indførelse en vold- 
som Afbrydelse ved den til den kristne Daab knyttede Navngivning. 
Hvorledes nu end Begyndelsen maatte have formet sig — Rink skriver 
(»Eskim. Eventyr og Sagn«, 1871): »nogle Missionærer negtede i Begyn- 
delsen at dobe med gronlandske Navne«; personlig mangler jeg imidlertid 
Materiale til at danne mig et paalideligt Skon herom! — saa meget er 
1 Paa den anden Side er det nemlig sikkert nok, at andre Missionærer ikke 
har stillet sig afvisende overfor Anvendelsen af de oprindelige gronlandske 
Navne ved den kristne Daab. Dette viser sig saaledes at gælde baade Hans 
og Paul Egede; i N. Egede: »3die Cont.«, 1744. ses det f. Eks. af Missioner 
Drachards Fremstilling, at af de af H. Egede døbte Granlændere, der over- 
levede Koppeepidemien, ialt 18 Personer, findes kun to, som bærer europæiske 
Navne; for Paul Egedes Vedkommende kendes et bestemt Eksempel, idet 
det udtrykkelig (P. Egede: »Efterretn. om Gronl.«, 1788) oplyses, at Arnarsaq 
(2: den høje Kvinde), der dabtes 10-3-1737 (P. Egede: »Cont.«, 1740) efter 
eget Ønske beholdt sit gamle Navn, da det var hendes afdøde Moders Navn. 
