252 A. BERTELSEN. 
registrerede. Muligvis vil Forholdene ved den i Aaret 1909 paabegyndte 
Missionsstation ved Kap York 1 saa Henseende arte sig noget ander- 
ledes; ialfald beholdt ved Daaben af de forste 8 Katekumener de tre af 
disse deres grønlandske Navne. Missionæren skriver herom saare for- 
standigt (»Medd. om den grønl. Kirkesag«, 1913): »Allerhelst ønskede 
jeg, at de skulde have rigtig grønlandske Navne.... Jeg ved ikke, om 
nogen skulde mene, at med det hedenske Navn vedbliver ogsaa det 
hedenske Væsen. Jeg synes nu ikke, at det blotte Navn betyder saa 
meget for et Menneske«. 
Idet jeg hermed afslutter Omtalen af de europæiske Daabsnavne, 
skal jeg tilsidst blot bemærke, at Efternavnet forøvrigt aldrig be- 
nyttes, 4. v.s. udenfor selve den officielle Registrering. Som det vil 
ses 1 Rubrikken: Daglignavn, anvendes i Til- eller Omtale, naar over- 
hovedet et europæisk Daabsnavn bruges, da altid kun et Fornavn. Denne 
Tiltaleform har jo i vore Øren en ejendommelig familiær Klang, og jeg 
bør derfor maaske her minde om, at den ogsaa andetsteds i Smaasamfund 
— f. Eks. fyrstelige stadig er den almindelige. I det hele taget er 
det i Europa først i den allernyeste Tid, og endda egentlig kun iblandt 
Bybefolkningen, at Efternavnet har faaet Overvægten. Paa dets meget 
sjældne Brug i ældre Tid meddeler Tegnér (»Om svenska familjenamm«, 
1882) et typisk Eksempel; af de 1556 Præster, som satte deres Navne 
under Upsalakirkemødets Beslutninger (1593) har kun 3 — tre — til- 
føjet deres Slægtsnavn — og endda er Talen her om Underskriften af 
et hojofficielt Dokument, det Dokument, som fastslog Protestantismens 
Sejr i Sverige. I islandske Foreningsmedlemslister. opføres den Dag i 
Dag de islandske Medlemmer alfabetisk ordnede efter Fornavn, de uden- 
landske Medlemmer snart efter For-, snart efter Efternavn. 
Vender vi os derefter til Betragtningen af de eskimoiske Daabs- 
navne, da er for det første disses Motivering klar nok. Det er en Selv- 
følge, at en aartusindgammel Folketro som Troen paa »Nav- 
nets« selvstændige Liv ikke med ét Slag lod sig udrydde ved 
Kristendommens Indførelse, og som paavist kan Virkningerne deraf 
endnu spores ved Valget af de kristne Daabsnavne. Da den kristne Daab 
imidlertid — ved Missionærernes Holdning eller ved Menighedens egen 
Opfattelse — indskrænkedes til at benytte fremmede Navne ved den 
dertil knyttede Navnegivning, var der for Befolkningen intet åndet at 
gøre end selv at fortsætte med deres sædvanlige Opkaldelse og de dermed 
forbundne fattige Ceremonier, naar de ønskede at vise deres Pietet over- 
for Slægtninge, som var døde uden at være blevne delagtiggjorte i den 
kristne Daab. Som B. 14 sagde til mig: »Hvorfor skulde vi dog kun 
mindes de af vore Forfædre, der er indvandrede, eller kaldte som disse, 
men ikke de, som oprindelig boede i dette vort Land«. 
Der er ingen Tvivl om, at den grønlandske Opkaldelse og Daabs- 
ceremoni gennemgaaende har været søgt skjult overfor de i Befolkningen 
virkende Missionærer; saaledes skriver Pastor Funch (»Syv Aar i Nord- 
