Navnegivning i Granland. 255 
meget vigtig Sag, at Barnet fik det rigtige Navn, idet det paa den ene 
Side drejer sig om Hensyntagen til den afdodes husvilde Navn, men 
paa den anden Side ogsaa om Barnets Tarv, idet en vis Del af den afdødes 
Egenskaber teenkes at ville arves sammen med hans Navn. Heldigvis 
hjælper Bornene stundom selv med til at træffe det rette; saaledes har 
Hr. P. Freuchen fortalt mig om et Barn ved Kap York, »der lod sig føde 
med et Modermerke foran paa Brystet paa det Sted, hvor det dræbende 
Skud kort Tid i Forvejen havde truffet Usaqaq, for derved at tilkende- 
give, at det ønskede dennes Navn« (se ogsaa P. Freuchen: »Om Sund- 
hedstilstanden blandt Polareskimoerne«, U. f. Læger, 1915). 
Det forhaandenverende Navneforraad har været under- 
kastet en stadig Fornyelse og Tilgang ad forskellige Veje; 
som jeg senere skal paavise, lader dette sig illustrere allerede ved en 
nermere Betragtning af selve Navnematerialet. Men yderligere vil man 
i de her anferte Eksempler for »Daglignavn« finde ikke faa Beviser her- 
paa. Almindeligst synes Tilgangen af oprindelige Kælenavne, se A. 2, 
10, 13, 21, 30, B. 11, 21, 27 og C. 28; heller ikke helt sjælden ses Tilgang 
ved omskrivende Betegnelser A. 33 — B. 22; ogsaa et Eksempel paa et 
Udraabs senere Anvendelse som Navn ses 1 С. 4 Man har — udenfor 
den allersnævreste Familiekreds og stundom saamænd ogsaa indenfor 
denne — overfor mig vist sig saa konstant uvidende om disse Personers 
virkelige Opkaldelsesnavne og saa tilbojelig til at antage disse an- 
forte Daglignavne for at vere Opkaldelsesnavne, saa at der 
ikke kan vere Spor af Tvivl om, at de paagældende Perso- 
ner, om de en Gang selv igen skulde opkaldes, vilde blive 
det ved deres Daglignavne. Schultz-Lorentzen synes (»Eskimoernes 
Indvandring i Gronland«, M. 0. Gr. XXVI) at antage, at man skulde 
kunne sondre imellem »egentlige Navne« og Øgenavne samt Navne, der 
angive et Slægtskabsforhold. Som paavist lader saadanne faste Grænser 
sig absolut ikke afstikke; der er tværtimod en ganske flydende Overgang 
imellem disse Grupper. 
Sprogligt skelne Grønlænderne imellem kuissutå (5: kirkeligt Daabs- 
navn), inikut atia 1 (о: grønlandsk Opkaldelsesnavn) og atserautå (9: Øge- 
navn). I kuissutä skelnes imellem arge (9: Fornavnene, egl. Navnene) 
og kinguliaqutå (9: Slægtsnavn, egl. Navnets efterfølgende). Daglig- 
navnet, hvad enten det nu er et af Fornavnene eller et af de grønlandske 
Opkaldelsesnavne, er Personens ativia (9: rigtige Navn) eller hans taidtå 
(9: Benævnelse). Imellem inikut atia haves særlige Navne for Grup- 
perne arqautå (9: Kælenavn), atserautå (9: Øgenavn, egl. Navnets Be- 
grundelse) og Navne, paqumisungnermit pissut (9: stammende fra Over- 
1 I »Eskim. Eventyr og Sagn« anfører Rink Ordet atekoq for det grønlandske 
Opkaldelsesnavn og oversætter det »Navnelevning«. Ordet betyder imidlertid: 
det kasserede Navn og betegner det Navn, som en Hedning officielt aflægger 
ved den kristne Daab. Af det foregaaende vil det fremgaa, hvorledes disse 
Navne dog er blevne bevarede,i Brug i Slægten, saa at Opkaldelsesnavnet 
i det overvejende Antal Tilfælde virkelig er et af de officielt aflagte Navne. 
