286 A. BERTELSEN. 
hængende ved Born, men naar som tidligere nævnt Navnet paa den i 
Virkeligheden ukendte Ulv eller endnu mere et uforstaaeligt Navn, som 
Maja (Holm II, 303) findes i fælles Brug, da peger dette dog vist tilbage 
til fælles Oprindelse og senere stadig Overlevering igennem Opkaldelse. 
Dette sidste Navn findes ydermere 1 Brug ved Kap York, og hvorvel 
jeg nok har set, at Fru Rink bemærker, at det paa Vestkysten gives som 
Ogenayn til forkælede, omfindtlige Born, og jeg ogsaa selv er meget til- 
bojelig til at forklare mig dets Dannelse saaledes, saa er der dertil blot 
det at bemærke, at jeg endnu aldrig har truffet nogen Gronlænder, som 
kendte denne Anvendelse. Talfald tor jeg med Sikkerhed sige, at Navnet 
for en Nordgronlænder er ganske uforstaaeligt. Og at Navne kan over- 
leveres meget lenge igennem mundtlig Tradition, har jo bl. a. Olrik 
(»Dania«, 1898) paavist; af de Tilnavne for falsterske Storbonder, som 
findes 1 »Kong Valdemars Jordebog« fra Tiden omkring 1220, findes endnu 
Halvdelen i Brug den Dag i Dag blandt falsterske Gaardmænd. Og saa 
langt tilbage behøver man jo endda ikke at gaa i Grønland, før man 
er midt inde i dettes Sagntid. 
Kaster man et Blik tilbage over de her anførte oprindelige grøn- 
landske Navne, vil man i Hovedsynspunkterne finde mange Ligheder 
med Navne andetstedsfra og i Detaillerne mange afvigende Ejendomme- 
ligheder, prægede af den specielle eskimoiske Kultur. Ofte fristes man 
til at spørge, om der nu egentlig var Grund til disse Navnes Ombyt- 
ning med fremmede, hvad der vel vindes ved at erstatte f. Eks. 
Angussuaq: store Mand, med det ganske ensbetydende Andreas; Pin- 
gasut: tre, med Silas, der ogsaa betyder: tre; Qiåjuk: grædevorn med 
Job: den grædende; Pualagkak: den ret fede, med Rebekka: den fede, 
eller for at søge Navne af nordisk og germansk Oprindelse, hvorfor vel 
indføre Navne, som: Ravn og samtidig stryge det oprindelige: Tuluvaq, 
der har samme Betydning, indføre: Bernhart: stærk som en Bjørn, og 
stryge Amaroq: Ulven о. $. у. 
Man maa jo ikke glemme, at der for Grønlændere ofte kan ligge 
en ganske egen Poesi i et Navn, der for os maaske ser yderlig tørt ud. 
Et Navn, som Kilumio: den, der ligger ved Briksens Fodende, vil vel 
saaledes intet som helst sige den med grønlandske Forhold ukendte; for 
den med disse Forhold kendte, for den, der ved, hvor lidet estimeret 
denne Plads er, falder der et eget Lys over Navnet; det bliver Benæv- 
nelsen for Husets Skumpelskud, noget hen i Retning af vor Esben Askefis. 
Eller et Navn, som Ikåjue: han, som sjælden kommer over Vandet. 
Hvor mange Gange er der ikke spejdet over Vandet efter den kære ven- 
tede; hvor mange Gange er der ikke talt om hans sjældne Besøg, indtil 
endelig en Dag Raabet har lydt: »Nu kommer »han, som sjælden kom- 
mer«!« I en lykkelig Stund er Navnet født og forlader ikke siden sin 
Ejermand. Eller tænke sig at være nationalt arveberettiget til et Navn, 
som Qungujo, Amarqup pania (d.e. paa dansk: Smil, Ulvsdatter) og 
saa ved Tidernes Ugunst og Menneskenes Dumhed at være bleven spist 
