Gunbjorns-Sker og Korsger. 299 
Endelig slutter Bjorn Johnsen dette Stykke om nu levende Mænds 
Fortællinger om Gunbjorns-Qer saaledes: 
»Det vilde blive for vidtloftigt at gentage alle Sagn og Fortællinger om Gun- 
bjorns-Oer; kun er det vist at de ligger der. 
Efter alle de Oplysninger vi har om Gunbjorns-Sker, kan der ikke 
mere vere Tvivl om, at det er en Del af Okomplekset ved Angmagsalik, 
som man har givet dette Navn. Denne Identificering er forøvrigt gjort 
for lang Tid siden, thi GRAAH? har allerede paa sit Gronlands-Kort anbragt 
Navnet Gunbjorns-Sker, med et tilfojet Sporgsmaalstegn, paa Øerne ved 
Kap Dan, og Forfatterne af Ст. В. M. udtalte som deres Mening, at det 
rimeligvis var disse Øer, som opdagedes af Gunbjorn. 
Angmagsalik Distriktet blev altsaa opdaget af Nordboerne mere 
end 100 Aar tidligere end nogen anden Del af Gronland, og Nordboer 
har muligvis overvintret der omtrent 10 Aar forend Erik den Rode 
foretog sin forste Rejse til Gronland. 
Korsoer. 
Nyere Beretninger taler om en Ogruppe, der kaldes Krosseyjar 
eller Korsoer, som ogsaa skulde ligge Vest for Islands nordlige Del 
og 1 Nerheden af Gronlands Ostkyst. Forfatterne af Gr. h. M. anser 
det, som omtalt, for sandsynligt, at dette er et senere Navn, som de 
skandinaviske Gronlændere har tillagt enten den hele Ogruppe, som 
ellers kaldes Gunbjorns-Sker, eller en Del af samme, samt at begge Navne 
er blevet sammenblandede i de af nyere Forfattere samlede Beretninger.? 
Jeg skal nu gore nogle Uddrag af de gamle Kildeskrifter om Korseer, 
og omtale den paa Grønlands Østkyst liggende Havn Finnbudir. 
I Bjørn Johnsens Grønlandske Annaler hedder det: »Om de mod 
Vesten liggende Korsoer«: 
»Man ved og at Korsøer er til, som kaldes saaledes, fordi de allerstørste fire 
af dem skal ligge i Korsform og dernæst de mindre rundt omkring dem. De skal 
være besat med høje Klippebjerge, som er bedækket af Fugle, mod Vest og Nord- 
vest; der skal og Havet være meget dybt, tæt ved Landet, saa at alle Skibe lettelig 
der kan sejle ind imellem Øerne; men mod Sønden og paa den Kant, som vender 
mod Bredefjord, skal Kysten være omgiven af Grunde i Søen og af Brændinger, 
som bryder paa mange smaa og smalle Udløb og Sunde. Engelskmændene har beret- 
tet, at de har nu for faa Aar siden opfanget paa Baade flydende Fugledun, der bort- 
skylledes af Strømmen, som gik ud fra Landet, og drev saaledes ud af disse Sunde. 
De foregav, at de havde medbragt fulde Sække af denne Dun, for at vise, hvor stor 
Overflødighed af Fugle der var paa hine Øer. 
En sandru Islænder, hvem Folk, som endnu lever, kan erindre, og som havde 
gaaet der i Land med Engelskmændene, fortalte, at han der havde set en Hvalfisk, 
opdreven paa Strandbreden for lang Tid siden, som udvendig var bleven skrumpen 
samt ganske hvid af Fugleskarn, hvoraf baade han og Engelskmændene formodede, 
1 Gr. В. М. I, 5 131. 2 Undersøgelsesrejse til Østkysten af Grønland, 1828—31. 
= Groh: MEE SER 49: 
