116 
Reflexerna äro äfven på dessa ytor vanligen flere till anta- 
let samt osymetriskt utbildade i motsats till de på ce-planen ” 
symetriskt belägna, såsom redan synes af det olika läget af 
vicinalkurvorna's centra på de olika sidorna af ifrågavaran- 
de form (1/3P&). 
Doma-ytan ac, (1) visar endast en reflex, men denna 
till följe af dilatation föga skarp. Den synes för öfrigt van- 
ligen bruten i tvenne fält skilda genom en kantlinie, 19—29 
afvikande från kanterna mot närgränsande ytor. De när- 
mast till e-ytan liggande fälten af de båda domaytorna (ac, 
och äc,) ligga temligen symetriskt i förhållande till e-pla- 
net : 259 9” resp. 259 26” +) från ytorna ac, och äc,. Dessa 
fält kunna betraktas såsom vieinalytor närmast motsvarade 
af formeln ac, (!/,P&), en yta hvars lutning mot ac, är 
= 259054" (normalvinkel). 
Schuster (1. e.) använder grekiska bokstäfver satta till 
höger upptill om de bokstäfver, som beteckna de normala 
ytorna, för att utmärka de vieinala. Med användande af 
den af mig föreslagna modifikationen af de Miller'ska indi- 
ces-formlerna kunde man på ett noggrannare och mera ra- 
tionelt sätt beteckna dem genom att till höger upptill om 
de bokstafsformler, som utmärka sjelfva ytorna skrifva for- 
meln för någon annan yta i den zon, hvari deras resp. vici- 
nalytor ligga. Så t. ex. skulle formeln ce? i allmänhet ut- 
trycka e-planets vicinalytor, aci domaytornas o. s. v. 
De prismatiska ytorna ab (M) visa sig vanligen delade 
i tvenne fält (se fig. 1), af hvilka det större företer vici- 
nallameller liggande mellan ab och a-ytan således ab, det 
mindre åter, gränsande till det större c-planet, en horizon- 
tel FF) streckning liggande i zonen ab—e, således företeende 
. vicinallameller af den allmänna formeln abe. 
+) Här likasom i det följande angifva gradtalen vinklarna mel- 
lan ytnormalerna, således ytvinklarnas supplementer, såväl med af- 
seende derpå att de förra numera allmänt begagnas i kristallografiska 
arbeten som äfven emedan de af mig begagnade indicesformlerna 
egentligen beteckna icke sjelfva ytorna utan deras normaler. (F. 
J. Wiik, Mineralkarakteristik pag. 84). 
++) Nämligen då man tänker sig kristallen i den normala ställ- 
ningen med bas. pl. (c-pl.) uppåt rigtadt. 
