158 
stockar genombrytande ieke blott de äldre, mer eller mindre 
flasriga granitarterna, röd orthoklas-gneisgranit och hvit oli- 
goklas-gneisgranit, utan ock den yngre porfyrgraniten och 
dess rapakiviartade modifikation. Dessutom ser man i en af 
de ofvannämnda till mineralkabinettet inlemnade stufferna 
utom de vanliga beståndsdelarna, den färglösa labradorn och 
den svarta augiten, äfven den karakteristiska rödbruna rapa- 
kivi-orthoklasen, hvilken måste antagas blifvit upptagen af 
och inhöljd i diabasmassan vid dess eruption. Förhållandet 
är sålunda ganska likt med förhållandet mellan olivindia- 
basen och rapakivi-graniten i Satakunta (F. J. Wiik, Geogn. 
iakttagelser i sydvestra Finland. Bidrag till kännedom af 
Finlands natur 11 häftet p. 79 o. f.). Denna sistnämnda 
diabas måste dock såväl på grund af petrografiska som geol. 
stratigrafiska skäl antagas tillhöra en sednare afdelning af 
den diabasiska eruptionstiden i södra Finland. 
Hvad de nämnda i sydöstra Finland uppträdande basi- 
ska eruptiverna beträffar, så kan man finna ett för dem alla 
gemensamt samband i den labrador de innehålla. I alla de 
prof jag undersökt från Jaala, Mäntyharju, Jaakimvaara har 
den visat sig vara i det närmaste = 2,7 eller = den i dio- 
ritporfyrn på Åland, hvilken tydligen står till den derstädes 
uppträdande - rapakiviartade porfyrgraniten i samma förhål- 
lande som den porfyrartade diabasen resp. dioriten till por- 
fyrgraniten i $SO-Finland. Äfven diallag utgör en för de 
flesta af dessa grönstensarter gemensam karakteristisk be- 
ståndsdel, antingen i sitt ursprungliga tillstånd eller ock öf- 
vergången i uralitartad hornblende. De erhålla härigenom 
en mer eller mindre tydligt utpräglad gabbroartad karakter. 
Oaktadt denna sin allmänna likhet förete dock ifråga- 
varande bergarter en mängd skiljaktigheter, hvarföre följande 
beskrifning af några hufvådtyper här kan vara på sin plats. 
Basiska eruptiver från Jaala socken. Dessa, som haf- 
va dels en likformigt kornig, dels en porfyrartad struktur, 
utmärka sig i allmänhet genom sin betydliga fältspatshalt i 
jemförelse med de mera basiska beståndsdelarna (pyroxen, 
såväl monoklinisk som rhombisk, resp. amphibol samt mag- 
