229 
farande i oändlighet genom jungfrulig eller könlös propa- 
gation, utan att gifva upphof åt bevingade individer. 
Sådana äro sjelfva fakta, dem Lichtenstein bragti dagen. 
Redan sedan holländaren Leeuwenhoeks tid (i början af 
1700-talet) kände man att bladlössen eller de äkta aphiderna 
på könlös väg under sommaren gåfvo upphof åt en följd af 
generationer lefvande födda små bladlöss, alstrade genom en 
slags inre knoppning af vinglösa honor eller, såsom andra före- 
draga att kalla dem, könlösa, agama individer, Men köns- 
djuren, hanar som honor, äro hos de äkta bladlössen be- 
vingade, likasom hos de öfriga insekterna, och honorna lägga, 
såsom vanligt, talrika ägg. De öfriga vinglösa individerna, 
som propagerade på könlös väg, voro, ansåg man, icke att 
betraktas såsom larver med förmåga af fortplantning, lika- 
som larverna af vissa dipterer, enär de först genomgå de 
för utbildandet af en imago sedvanliga hudömsningarna, in- 
nan de kunna föda sina ungar; men bladlössens utvecklings- 
cykel vore att betrakta såsom en mångformig (polymorf) 
djurgrupp, af hvilka en del generationer erhöll vingar, andra 
åter icke; dessa senare egde derjämte, äfven de, förmåga att 
fortplanta sig, analogt med icke så få parthenogenetiska 
slägten inom äfven andra insektordningar. Redan denna 
med en dylik parthenogenes komplicerade polymorfism har 
i alla tider såsom något exceptionelt väckt entomologernas 
uppmärksamhet och föranledt uppställandet af olika hy- 
poteser. | 
Vida mer invecklad är emellertid phylloxerans lefnads- 
historia och man får derför icke undra deröfver att en per- 
son, som icke egt grundligare insigter äfven i andra områ- 
den af zoologin, hvilka kunde erbjuda paralleler eller ana- 
logier till de upptäckter han gjort inom vinlusens historia, 
kunnat hemfalla åt förklaringar och utläggningar öfver denna, 
hvilka icke af någon zoolog ex professo kunnat gillas. Också 
har Lichtenstein förblifvit så godt som ensam om dessa sina 
teorier. Han föll nemligen på den olyckliga idén — en idé, 
huru ovetenskaplig den än är, likväl icke alldeles utan en viss 
snillrikhet — att förlikna dessa djurs utveckling med för- 
