235 
af en flyttning från en djurart till en annan, blott med den 
skilnad att migrationen hos dessa senare är passiv, då den 
hos Phylloxera gquercus är aktiv. 
Dessa Lichtensteins iakttagelser införde emellertid i 
entomologin åter något dittills fullkomligt obekant och Ve- 
tenskaps Akademien i Paris tillbakavisade desamma såsom 
alldeles osannolika och helt säkert icke grundande sig på 
noggranna rön. Referenter i tidskrifter och zoologiska års- 
berättelser uttalade sig misstroget eller reserveradt om Lich- 
tensteins migrations-teori. Professor Balbiani och nordame- 
rikanaren Riley yttrade sig afgjordt deremot. Man gaf ho- 
nom bland annat det hånfulla binamnet ,,Phylloxerans ro- 
manförfattare”. Men man glömde härvid att redan vinlusens 
lefnadshistoria företedde en flyttning, om än i mindre skala, 
nemligen från bladen till rötterna, af samma växt, en flyttning, 
som lätt kunde verkställas af äfven obevingade individer, hvar- 
för också i sjelfva verket den migrerande fasen hos denna art 
saknade vingar, under det dessa tillkommo blott den s. k. pupi- 
fera, hvilken hade till uppgift att föra könsdjuren från vingård 
till vingård. Hos Ph. quercus deremot gick migrationen hos 
äfven de emigrerande individerna vida längre väg än hos Ph 
vastatrix, från skog till skog eller åtminstone från träd till: 
träd, och derför egde denna articke blott, likasom den förra, 
en bevingad s. k. pupifer generation, men äfven en bevin- 
gad migrerande. De två med vingar försedda generationerna 
få härigenom sin naturliga förklaring. 
Liechtensteins teori om migrationen hos Phylloxera quer- 
cus, först framstäld år 1875, skulle äfven bestyrkas genom 
nya observationer beträffande närstående arter och slägten. 
Snart nog konstaterade prof. Targioni Tozzettii Florenz samma 
förhållande hos en annan art, Ph. florentina, som på allde- 
les liknande sätt flyttade från Quercus 'ilex till Qu. sessili- 
flora. Detta faktum bevisades genom noggranna experiment 
af Tozetti äfven inom hus på ekar, för detta ändamål upp- 
dragna i blomkrukor. Genom dessa undersökningar ådaga- 
lades nu att arter, dem man hittills ansett såsom skilda, icke 
voro annat än de båda vingade formerna af en och samma 
