III. 



Om Malthusianlsmen och dess ställning till 

 befolkningsfrågan. 



Af 

 K. E. F. Ignatius. 



I den mån det menskliga samhällslifvet och dess före- 

 teelser utgjort föremål för den tänkande betraktelsen har 

 frågan om folkmängdens i hvarje land tillväxt och det för- 

 hållande, hvari denna står till den samtidigt stegrade pro- 

 duktionen af subsistensmedel, trängt sig allt mera i förgrun- 

 den och ådragit sig nationalekonomers och statistikers upp- 

 märksamhet. Att ett lands materiela välstånd i väsendtlig 

 grad sammanhänger med och betingas af dess folkrikedom 

 är en sats, hvars sanning veterligen varit känd och erkänd 

 redan i den aflägsnaste forntid. Det behöfdes icke någon 

 synnerligen skärpt iakttagelse förmåga för att finna att tätt 

 befolkade landsträckor stodo öfver de folkfattigare icke blott 

 i materielt utan äfven i intellektuelt hänseende, att såväl jord- 

 kulturen industrin och handeln som allmänna folkbildningen 

 voro bättre i de förra trakterna än i de senare, samt att öf- 

 verhufvudtaget kapitalbildningen snabbast försiggick der, 

 hvarest ett mångskiftande, rörligt samhällslif med rikligt till- 

 fälle till utbyte af tankar och idéer städse gaf nya impulser 

 åt företagsamheten och arbetsfliten. Med stöd af dessa sak- 

 förhållanden blef snart den uppfattiiingen gällande att invå- 

 narnes antal i hvarje land var icke blott en värdemätare på 

 dettas rikedom, utan sjelf främst och förnämligast utgjorde 

 denna rikedom, samt att första medlet för befordrandet af ett 

 lands välstånd följaktligen var befordrandet af folktillväxten 

 eller folkökningen derstädes. 



