391 



politisk ekonomi vid Ostindiska kompagniets college i Hai- 

 leybury (Ailesbury) och innehade denna tjenst ända till sin 

 död, som inträffade på en resa i Bath d. 29 December 1834. 



Malthus mognade till man under en tid, då den Franska 

 revolutionens stormar upprörde tänkesätten och dess läror 

 funno genljud i hvarje del af Europa. Äfven ibland det fria, 

 praktiskt anlagda Engelska folket hade de nya lärorna varma 

 förkämpar och till dem hörde äfven Malthus' egen fader. Man 

 förfäktade med ifver att menniskoslägtets morahska onda och 

 öfriga olyckor hade ingen annan källa än regeringarnas fel- 

 steg, och att alla förbättringar således måste börja med denna 

 källa. Den unge Malthus studier hade emellertid lärt ho- 

 nom att djupare blicka in i förhållandena och under de di- 

 skussioner som tidt och ofta utspunno sig i hemmet öfver 

 detta ämne framhöll han att folken sjelfva i främsta rummet 

 buro ansvar för sina dåliga styrelser, hvarföre också mensk- 

 lighetens välfärd ingalunda ensamt betingades af reformer i 

 styrelsesättet, 



Det ligger utom ämnet att redogöra för Malthus första 

 litterära verksamhet, hvartill han delvis föranleddes af de 

 idéer, som efterhand mognade hos honom i följd af nämnda 

 diskussioner. Klart var emellertid att en man, som icke er- 

 kände att folkets lycksalighet i främsta rummet berodde af 

 regenten, ej heller kunde godkänna det åskådningssätt, som 

 ålade denne på sätt och vis ansvaret för befolkningens till- 

 växt. Men Malthus gick i sina lärosatser vida längre, han 

 godkände alls icke theorin om folkökningens lyckliggörande 

 inflytande på menskligheten, utan han såg tvertom i denna 

 tillväxt just roten och upphofvet till det menskliga eländet. 



Malthus lära är i korthet följande: Hos alla lefvande 

 varelser uppenbarar sig en ständig sträfvan att föröka sitt 

 slägte mer än mängden af näringsmedel, som står dem till- 

 buds, medgifver det. Med frikostig hand utströr naturen lif- 

 vets frön; men hon hushållar både med rum och med föda. 

 För hvarje slägtes alltför stora tillväxt uppställer derför också 

 naturen sjelf hinder. Hvad nu särskildt menniskoslägtet be- 

 träffar förökar sig- äfven detta ständigt, om också icke jemnt, 



