40] 



strid, att den utkämpas lättare och med större utsigt till se- 

 ger af en starkare än af en svagare här. Att vilja hämma 

 folktillväxten, är derföre lika som om man ville hindra en 

 stridande armé att erhålla nödiga förstärkningar. 



Emot allt detta kan emellertid från Malthusianismens 

 ståndpunkt invändas: jorden är i alla fall en begränsad stor- 

 het och dess förmåga att förse menskligheten med subsis- 

 tensmedel följakthgen icke heller oändlig. Låt vara att folk- 

 ökningen icke låter beräkna sig och att den i sjelfva verket 

 är vida lägre, än som antagits. Med en stigande och all- 

 männare utbredd civilisation skall den dock framskrida ha- 

 stigare än förut, och den tidpunkt, då jorden är öfverbefol- 

 kad, måste alltså förr eller senare inträffa. Om Malthus lära 

 också hder af fel i detaljerna, så är den dock sålunda i huf- 

 vudsak rigtig. 



Till svar härå kan jag icke underlåta att anföra följande 

 yttrande af den berömde franske nationalekonomen Paul 

 Leroy-Beaulieu: 



,,Jag föreställer mig", yttrar han, „en vidsträckt okul- 

 tiverad trakt, t. ex. Nordamerikas förenta stater före Euro- 

 peernes invandring. Detta ofantliga i jungfruligt tillstånd va- 

 rande oodlade land är bebodt af några jagar stammar. Hvar 

 och en af dem behöfver för att underhålla villebråd eller 

 framalstra några sparsamma trädfrukter ett vidsträckt om- 

 råde; hundratals hektarer förslå knappast för hvarje individ. 

 Efter förloppet af några sekler uppstår en vis man bland 

 detta jägarfolk och säger med djupt allvar: jorden är be- 

 gränsad; våra skogar äro inskränkta, vår öfverflödiga befolk- 

 ning begynner lida brist på dofhjortar, rådjur och bufflar. 

 Menniskan förökar sig för mycket och subsistensmedlen ökas 

 icke. Hvarje ny person som kommer till vår stam förmin- 

 skar enhvar af öfriga medlemmars andel. Folktillväxten fram- 

 kallar först brist, sedan hungersnöd; ännu några årtionden 

 och vi äro bragte till att lida brist på lifsmedel. Om men- 

 niskan icke gör våld på sig sjelf, icke undertrycker den mest 

 Ijufva och mest oafvisliga af sina naturinstinkter så skola 

 skog och äng blifva alltför trånga för de talrika jägare, hvilka 



20 



