403 



på landet, der finnes icke ett hörn, som vår boskap icke 

 genomlöper och afbetar. Våra lifsmedel kunna icke mera till- 

 växa. Hvarje nykomling i stammen, utöfver närvarande an- 

 talet invånare, beröfvar de andra en del af deras föda eller 

 måste dö af hunger. Hvilken sorglig framtid bereda oss icke 

 våra otyglade lustar! Återhållsamhet och celibat eller elände 

 och undergång, sådana äro de två ytterligheter, emellan hvilka 

 man måste välja. Han tystnar och man förstår hans åhö- 

 rares bestörtning. Hvilka svar kunna de väl finna på ett 

 språk, så klart, så förståndigt, så obestridligt? Mennisko- 

 slägtet är dömdt till hungersnöd eller återhållsamhet, detta 

 synes tydligt. Se emellertid huru försynen, mera mild än 

 våra dåraktiga farhågor föreställa sig den, kommer menni- 

 skan till hjelp. En herde sysselsätter sig under sina långa 

 lediga stunder med att krafla upp en vrå och sår der vårds- 

 löst några korn af ett allmänt grässlag; följande sommar 

 finner han der en skörd, han upprepar experimentet, han 

 utvidgar det och han har ett sädesfält. Ett litet område gif- 

 ver honom föda för ett helt år. „Civihsationen" för att be- 

 gagna ett vackert uttryck af Mikael Chevalier, „fpamträder 

 med ett ax uti handen". 



„Hafva vi", frågar Leroy-BeauKen, „uttömt serien af 

 på hvarandra följande försök, genom hvilka samhället fort- 

 skrider under det det mer och mer skjuter bort gränsen för 

 subsistensmedlen? Ingalunda". Han erinrar om hvilken hög 

 grad af utveckhng jordkulturen fortfarande är mägtig, erinrar 

 om att den aldra största delen af jorden ännu knappast bhf- 

 vit vidrörd af kulturen samt slutligen att den menskliga an- 

 den ännu ingalunda sagt sitt sista ord i fråga om nya upp- 

 täckter på detta område. 



Det kan icke förnekas att i en ändlig tillvaro en gräns 

 måste finnas för allt, således också såväl för jordens pro- 

 duktionsförmåga, som för den menskliga andens utveckling; 

 men tidpunkten, då vi uppnå denna gräns, kan ännu ingen 

 förutse eller ana. Astronomer och geologer förutspå en tid, 

 då vår planet hunnit så långt i afsvalning att hvarje orga- 

 niskt lif på densamma upphör och den såsom ett obebodt 



