419 



lösningslagarna. Härur framgår otvetydigt, att syror, baser 

 och salter i sina lösningar i större eller mindre grad sön- 

 derfallit i sina joner. Storleken af denna dissociation, an- 

 talet fria joner i förhållande till osönderdelad substans, kan 

 bestämmas å ena sidan ur den elektriska ledningsförmågan 

 och å den andra sidan ur värdena å de nämda afvikelserna. 

 En utspädd lösning af klorkalium gifver nära dubbelt så stora 

 värden som ur molekylarstorleken KCl beräknas. Klorkalium 

 har således i vattenlösning nästan fullständigt dissocierat i 

 sina joner, kalium- och kloratomer. 



Såsom redan antyddes, har ett sådant betraktelsesätt 

 icke velat låta förena sig med kemisternes hittills gängse 

 föreställningar. Existensen af molekylrester och atomer i 

 fritt tillstånd i lösning har synts betänkhg och huru skulle 

 t. ex. kalium förekomma fritt i vatten, utan att sönderdela 

 detsamma? Kastar man ett stycke kalium på vattnet, äger 

 ju omedelbart reaktion rum. Förhållandet ter sig emeller- 

 tid annorlunda, om man gör situationen klar för sig. Då 

 kaliummetall inverkar på vatten bildas kahumhydrat. Detta 

 är en stark bas, hvilken enHgt dissociationsteorin bör sön- 

 derfalla i sina joner, kalium och hydroxyL Kalium skulle 

 således här förekomma i alldeles samma form som i en klor- 

 kaliumlösning. Den ur klorkalium frigjorda kaliumjonen bör 

 således icke kunna åstadkomma någon invärkan på vattnet. 

 Dessutom bör betänkas, att t. ex. kalium och klor såsom 

 joner icke kunna äga samma egenskaper som fritt metallisk 

 kalium eller fri klor. Jonerna äro atomer eller grupper med 

 stark elektrisk laddning. Hvad detta egentligen vill säga, 

 veta vi icke, men kunna väl tänka oss, att jonerna på denna 

 grund äga helt andra egenskaper än samma ämnen i mo- 

 lekylärt oelektriskt tillstånd. Då de komma i beröring med 

 polerna vid en galvanisk ström, afgifva de sin elektricitet 

 och framträda under sin vanliga form, kaliumjonerna såsom 

 kaliummetall, hvilken sönderdelar vatten, klorjonerna såsom 

 fri klor och vätejonerna såsom fri vätgas. 



Det torde sällan inträffat, att en teori haft en så snabb 

 framgång som den elektrolytiska dissociationsteorin, sådan 



