420 



den uppstäldes år 1887. Vid dess framträdande möttes den 

 kanske först af någon indifferentism från kemisternes sida, 

 men något allvarsammare motstånd har den icke rönt. Den 

 har redan under sin korta tillvara på ett utomordentligt till- 

 fredsställande sätt kunnat förklara en mängd fysikaliskt-ke- 

 miska och rent kemiska företeelser och riktigheten af dessa 

 förklaringar eller förutsättningar hafva i många fall kunnat 

 med matematisk noggranhet konstateras. 



Jag vill här endast nämna några ord om dissocia- 

 tionsteorins inflytande på uppfattningen af affinitetsföreteel- 

 serna. De enskilda syrorna och baserna ega en mycket 

 olika frändskapskraft. Den relativa styrkan hos denna har 

 man på särskilda ohka sätt kunnat bestämma. Det har vi- 

 sat sig vid empiriska försök, att denna relativa styrka är 

 oberoende af den reaktion, i hvilken syran eller basen del- 

 tager. Vid saltbildningen, som äger rum mellan syra och bas, 

 är syran affmitet oberoende af basens natur och omvändt 

 basens affmitet oberoende af syrans natur. Affmiteterna 

 hos de särskilda föreningarna kunna således uttryckas ge- 

 nom bestämda koefficienter. Om saltsyrans koefficient be- 

 tecknas med 100 är salpetersyrans 98, svafvelsyrans 73, 

 oxalsyrans 17 o. s. v. Undersöker man nu syrornas elek- 

 triska ledningsförmåga, får man för denna relativa värden, 

 hvilka visa genomgående numerisk öfverensstämmelse med 

 syrornas affinitetskoefficienter. Den elektriska ledningsför- 

 mågan utgör således ett mått på syrornas relativa affinitet 

 och lämnar den bekvämaste metoden för dess bestämmande. 

 Häraf framgår nu, att en syras affinität är proportionel med 

 den elektriska ledningsförmågan och således äfven med an- 

 talet i fria joner dissocierade molekyler. Det är syrans dis- 

 sociationsgrad som bestämmer dess affinitet. Vi hafva så- 

 ledes icke, såsom man tidigare förestält sig, i affiniteten hos 

 ifrågavarande ämnen att göra med en särskild kraft, som 

 med olika styrka är verksam mellan de på hvarandra ver- 

 kande ämnenas minsta delar, utan storleken hos reaktions- 

 förmågan är endast beroende af antalet fria joner. Stå 

 tvänne syror på samma dissociationsgrad, så äro de, allde- 



