4 Jarl A. Wasast.iekna. 



riioiisteorin, till vilken vi lui (ivei'gä, väl kan förenas, oeh som fiir ilvrigt långt fullständi- 

 gare än lie tidigare teorierna förmår förklara hithörande fakta. 



.s^' h J)ispersionstco)in. Dispersionsteorin, som stöder sig på de MaxweH'ska likheterna 

 i den speeiella form, som de antaga för en omagnetiserbar homogen isolater, hänför den 

 elektriska polarisationen till en förskjutning av de Inuidiia elektronerna. Dispersionen för- 

 klaras genom antagandet av egensvängningar hos elektronerna. — Tanken, att dispersions- 

 fenomenen kunna förklaras genom smådelars egensvängningai' var för övrigt icke ny, den 

 framfördes redan av Fresnel och Cauchy. Sellmeier (i07- -iOVy), Ketteler {102—10')) och Helm- 

 lioltz (!>li) uppställde sedermera, utgående från antagandet av egensvängningar hos små 

 [)artiklar i det Iju.sbrytande mediets molekyler sina dispersionsteorier. Genom Lorentz' 

 (/■.•'•^), Kohiceks {KHi-lo;), (ioldhamniers (.V.-*), Hehnholt/.' (HO— VI) och Eberts {04) arbeten 

 ställdes teorin på elekti'omagnetisk grund. Teorin i dess moderna form är en skapelse av 

 Lorentz {I2:i-l:i3), Planck {l.io—HJS) och Drude {öl—o:^). 



Drudes teori är den enklaste. Drude identifierar fältstyrkan i etern med ljusvågens 

 elektriska fältstyrka. Emellertid antar självfallet fältstyrkan i närheten av en elektron (i 

 denna benämning innefatta vi här för korthetens skull även de positiva kärnorna) mycket 

 höga värden, och om alltså de olika elektronerna besitta olika egensvängningsperioder, 

 varigenom deras relativa läge oavbrutet förändras, måste hänsyn tagas till att en given 

 elektron befinner sig i det av de övriga elektronerna alstrade elektriska fältet. 



Lorentz och Planck beakta detta. Plancks teori skiljer sig från Lorentz', likasom från 

 alla andra dispersionsteorier, genom antagandet av strålningen som enda orsak till den 

 på elektronerna verkande dämpningen. Formellt taget är det emellertid för dispersions- 

 teorin likgiltigt, varav dämpningen antages bero. Den strängare teorin är ännu icke ut- 

 vecklad för flere i'örliga clektronsystem, — den bleve i sådant fall mycket komplicerad. 

 Man kan emellertid komma till rätta med att betrakta blott ett elektronsystem som rör- 

 ligt, under fiirutsättning att den använda ljusvåglängden icke kommer för nära någon 

 egensvängning, samt ligger väsentligt närmare de ultravioletta svängningsperioderna än 

 de ultraröda. Därvid kunna de ultraviolett svängande elektronerna sammanfattas till ett 

 enda .system med ett visst medelsvängningstal, motsvarande våglängden A,, i tomrunmiet, 

 medan elektronerna eller jonerna med ultraröd period kunna betraktas som oriWdiga. 



Den Drude'ska och den Lorentz-Planck'ska teorin sammanfattas i likheten (/, H, p. 2r.()). 



11 ^ iii c'^ / 1 1 \ ,. 



där n = brytningsexponenten, .s = en konstant, som bestämmer summan av de en given 

 molekyl och dess elektroner påverkande yttre krafter, som utgå från de närliggande mole- 

 kylernas elektroner, c = ljusets hastighet i tomrummet, .V = antalet molekyler i volym- 

 enheten, / = den använda ljusvåglängden, medan betydelsen av ^ tidigare klargjorts. Vi- 

 dare betecknar c elektronens laddning i elektrostatiska enheter, m dess massa och p elek. 

 tronernas antal i en molekyl. 



Vi behandla här först den Lorentz-Planck'ska teorin, enär den enklare Drude'ska teo- 

 1'in står i närmare samband med de frågor, som skola beröras i nästa §. 



Tom. L. 



