16 Jakl a. Wasasimknna. 



e' 7 



för dubbelbindningen y- G = O. Vi anföra följande värden för j/, ■ -10 , vilka enliut 



m "^ 



Drude gälla för alifatiska föreningar: H = l,s; C = 3,7 ; OH = 4,:,; 6'0 = 4,7; eter — O = 2,7 ; 

 O i fettsyrorna och fettsyreestrarna = 4,4; 67 = 6,2. Värdet för kombinationen CO ■ O är 

 mycket säkert fastställt, enär detsamma beräknats ur ett stort antal observationer rörande 

 fettsyror och estrar. Uppdelningen av CO ■ O i CO och () är däremot gjord med stöd av 

 mätningsresultaten för ett fåtal ketoner och aldehyder, ur vilka bestämts CO. Vi vilja 

 verkställa denna uppdelning på ett annat sätt. Enligt Drude är CO ■ O = 9,i. Å andra 

 sidan är O i hydroxylgruppen = 3,n, varav följer CO = 6,i. Jämför man denna nya upp- 

 delning med de experimentella resultaten, finner man, att den i .själva verket på intet sätt 

 står i strid med desamma. Den är nödvändig på grund av den rådande överen.sstämmel- 

 sen mellan molekylarrefraktionen och molekylardisj)ersionen för hydroxylen i fettsyrorna 

 och hydroxylen i alkoholerna, vilken överensstämmelse är oförenlig med uppfattnings- 

 sättet att karboxylens hydroxyLsyre skulle äga 4 och alkoholernas hydroxylsyre 2 dis- 



e' 

 persionselektroner, vilket vore en följd av Drudes jt värden. Vi erhålla så för alifatiska 



e' 

 föreningar följande tabell Wtv «, 



m 



H = 1,., 



O = 2,7 - ;i,u 



c =3,7 



Cl = 6,2 



För p,. erhållas för de olika atomerna således värden, vilka äro lika med eller mindre än 

 den av elementets ställning i det periodiska systemet enligt Abegg angivna nornialvalen- 

 sen. Undantag härifrån utgöra halogenerna. Då en metallsaltmolekyl sönderfallit i joner, 

 är metallatomen berövad ett antal elektriska elementarkvanta lika med metallens valenstal 

 (enligt Faradays lag). Det ligger då nära till hands att antaga, att de från metallatomerna 

 lätt utträdande elektronerna, (valenselektronerna), vilka måste antagas speciellt svagt bundna 

 vid kärnan, svänga med de längsta radierna. Dessa elektroner komma då att vara iden- 

 tiska med dispersionselektronerna. Då emellertid ett element i många fall kan i olika 

 föreningar uppträda med olika valens, är det klart, att endera valenselektronernas radier 

 Ii unna undergå förändringar, eller att dessa radier för de olika valenselektronerna i en 

 atom a priori äro olika stora. I vartdera fallet följer för p, f<>r flertalet atomer ett lägre 

 värde än maximalvalensen. Så snart vi emellertid betrakta elektriciteten ur en unitarisk 

 ståndpunkt, vilket innebär, att vi med en positiv laddning mena ett minus av elektroner, 

 inses att samma resonemang icke kan tillämpas på de negativa elementen. I själva verket 

 liar ju även Cl ett ganska stort antal dispersionselektroner. Drude preciserar sina resultat 

 som följer : Abeggs positiva valenstal för ett element, både som normalvalens och som 

 kontravalens, betecknar antalet vid atomen löst bundna elektroner. Abeggs negativa va- 

 lenstal v betecknar atomens förmåga att beröva andra atomer v' elektroner. Drude er- 

 håller sålunda en visserligen ännu svävande, men dock löftesrik tolkning av den fruktbara 

 Abegg'ska valengteorin. 



Tom. I, 



