L<>sniiii;ar>: o/i/zs/v; ri;riisÅ'it/'rr. 17 



Det i'cii'crallcr viil clt viIIl;! hclrakliinilc, suiu om de l't'sultal lict r;ilT;iii(l(' p, {'i'>\- löstii 

 snlter, till vilkii ( "iK'iicNcaii i .sin stora och förtjänstfulla a\-liaiiillint: (il. jlV iO) kommit, 

 skulle sta i strid mod de relaterade Drudc'ska slutsatserna, ('liéiievoau erhåller nänilifieii 

 för salterna p. värden, vilka rätt väl överensstämma med summan av atomernas normal- 

 valenser oeh icke med summan av deras positiva valenser. Sålunda f('ir KCl värdet 2, ffir 

 HdCli värdet 4, IVir AICI^ ungefär värdet (1 o. s. v. Vi påpeka genast, att f('ir dissocierade 

 salter /,■ = (t i likheterna (40 — 41). Chéneveaus avvikande resultat bero därpå, att han 

 hei-äknat ji,. enligt- likheten (40) (Chéneveaus likhet skiljer sig endast formellt från (40), 

 men i denna formel insatt de Lorentz'ska konstanterna h'^. Under sådana förhållanden 

 erhåller han .självfallet för låga p.-väi'den. Vid jämförelse av likheten (40) med likhe- 

 ten (41) finner nuin onu-delbart, att de riktiga /j.-värdena äro lika med :i gånger Chéne- 

 veaus värden. Man erhåller så för KCl ungefär värdet (i, för BnCl, ungefär 12 och fiir 

 .I/C/3 ungefär 18 i full (iverensstämmelse med Drudes teori. 



Till den Drude'ska hypotesen beträffande de yttre elektronernas antal samt till en kla- 

 rare bild av den negativa valensens betydelse kan man komma genom ett alldeles allmänt 

 resonemang (lOH). Vi hava redan tidigare påpekat, att de kemiska egenskaperna (speciellt 

 en så allmän egenskap som valensen) med säkerhet äro att l)etrakta som funktioner av de 

 yttersta elektronernas antal och banoi'. Detta uppfattningssätt bekräftas till fullo av den 

 monotona förändringen av Ä'-frekvensen, betraktad som funktion av elementets ordnings- 

 tal. Av den Moseley'ska lagen framgår nämligen, att den periodicitet i elektronanordnin- 

 gen i atomerna, vilken allena kan förklara det Mendelejeff.ska systemet, icke utsträckes 

 till anordningen av de inre elektronerna, rörande vilka man måste antaga, att deras ban- 

 radier och svängningstal endast bero av kärnladdningens storlek. 



De kemiska egenskapernas periodicitet utvisar som sagt emellertid, att konfiguratio- 

 nen av de j'ttre elektronerna icke kontinuerligt förändras, då vi lietrakta elementen i den 

 av deras ordniiigstal angivna följden. Tvärtom måste man antaga, att en analog konfigu- 

 ration periodiskt återkommer. Fästa vi f(">r enkelhetens skull enrlast avseende vid de snu°i 

 perioderna, bör, efter det 8 elektroner tillkommit, i huvudsak samma konfiguration åter- 

 upprepas. Detta kunna vi enklast förklara genom att anordna de yttre elektronerna jiå kon- 

 centriska ringar eller sferer, vilka på grund av tills vidare okända stabilitetsprinciper ick(! 

 kunna innehålla flere än 8 elektroner. Då en ring (eller sfer) är fullsatt, påbörjas en ny, 

 yttre ring. 



Den lätthet, med vilken en alkalimetallatom förlorar en elektron, icke blott vid joni- 

 sationen i lösning, utan även t. ex. vid belysning av metallen med polariserat ultraviolett 

 ljus av bestämd frekvens (den s. k. selekliva fotoelektriska effekten, till vilken vi senare 

 skola återkomma) låter oss antaga, att för alkalimetallerna den på elektronerna verkande 

 attraktionen mot käi-nan når sitt minsta väi-de. Vi måste me<l andra ord antaga, att al- 

 kalimetallatomen besitter endast c» yttre elektron, vilken då står under inflytande av den 

 effektiva kärnladdningen + 1, varvid vi ha att uppfatta saken så, att resten av den totala 

 kärnladdningen -j- (^ avskärmas av de (^-^1) inre elektronerna, (lå vi 8 steg vidare, ha 

 vi att vänta oss en sjjeeiellt stabil anordning, och vi finna här i själva verket ädelgasorna. 

 Halogenatomerna ha vi att anse såsom atomer, vilka på sätt och vis sakna en elektron i 

 N;o2. y^' 3 



