In Jakl a. Wasast.irrna. 



ilen yttersta ringen; vi känna dem i verkligheten såsom element, vilka med lätthet förmii 

 upptaga en elektron. Konfigurationen hos ädelgaserna med 8 yttre elektroner är således 

 att betrakta som ett slags stabilaste prototj'p, vilken de närliggande elementen genom av- 

 givande respektive upptagande av elektroner sträva att bilda. 1 det vi konsekvent ut- 

 sträcka resonemanget till de övriga familjerna i det periodiska systemet, erhålla vi full- 

 komligt samma uppfattning som Drude rörande den reella innebörden av Abeggs positiva 

 valens, men betydelsen av den negativa valensen har vunnit i klarhet. Jonernas egen- 

 skaper i en lösning belysa för övrigt teorins användbarhet: Att jonerna sakna atomernas 

 karakteristiska aktiva egenskaper beror därpå, att jonerna, i motsats till atomerna, besitta 

 ädelgasernas stabila konfiguration. 



Ovan relaterade, av Kossel uppställda hypotes karakteriseras av antagandet, att alla 

 de yttre elektronerna i en atom befinna sig på samma i'ing eller sfer. Detta antagande 

 kan icke, och behöver icke heller för tankegångens giltighet i övrigt, upprätthållas. I själva 

 verket måste vi endast antaga, att atomens perifera elektroner, vilka kunna nå maximi- 

 antalet 8, alla tillhöra samma, på något bestämt sätt definierade elektronsystem, vilket 

 system närmare bestämmes av nummern för den horisontalrad i det periodiska systemet, 

 i vilken elementet befinner sig. På denna fråga kunna vi dock först något längre fram 

 närmare ingå. 



Överensstämmelsen mellan antalet perifera elektroner och Abeggs positiva valens 

 leder till uppfattningen, att atomernas bindning i molekylen förmedlas av dispersions- 

 elektronerna. Då uppställer sig till besvarande frågan : gives det en sådan gruppering- 

 av kärnorna och de närmast kärnorna svängande elektronerna, betraktade som positiva 

 system, å ena sidan, samt dispersionselektronerna å andra sidan, genom vilken gruppering 

 de ifrågavarande laddningarna skulle befinna sig i ett dynamiskt jämviktstillstånd. Vi ha 

 därvid att särskilja tvenne principiellt olika slag av molekyler, nämligen de homöopolära 

 och de heteropolära (109). Bohrs (lö) molekylmodell utgör ett möjligt svar på frågan för 

 de iiomöopolära och Kossels (109) modell för de heteropolära molekylernas vidkommande. 

 .\v de relaterade undersökningarna rörande gaserna framgår, att H2 molekylen har 2, (À 

 molekylen 4 och iV, molekylen (5 i/ffre valenselektroner. Enligt den tidigare framförda 

 teorin har emellertid O» molekylen 12 och N2 molekj'Ien 10 valenselektroner. Vi måste 

 .således antaga, att i O-atomen 4 valenselektroner svänga i en inre och 2 i en yttre ring, 

 medan i iV-atomen 2 svänga i en inre och 3 i en yttre ring. Redan härigenom se vi, att 

 den Kossel'ska atombilden icke i detalj kan upprätthållas. Enligt Bohr (1')) och Sommer- 

 feld {Itiô) är nu en homöopolär molekyl, såsom H.,, X, och O2, uppbyggd så, att de yttre 

 valenselektronerna svänga i ett plan mellan kärnorna och beläget vinkelrätt mot dessas 

 sammanbindningslinje, varigenom det eftersträvade dynamiska jämviktstillståndet uppkom- 

 mer. Därav följer, att båda atomerna i en tvåatomig homöopolär molekyl avstått samma 

 antal elektroner till det gemensamma mellan kärnorna belägna elektronplanet. Debye {47 \ 

 har visat, att vätets dispersion står i överensstämmelse med den Bohr'ska modellen. De 

 heteropolära molekylerna såsom HCl och CaO anser Kossel uppbyggda så, att vardera 

 atomen avstått sina valenselektroner till en gemensam, av 8 elektroner bestående ring, 

 eller allmännare till ett gemensamt, mellan kärnorna beläget elektronplan, innehållande 8 



Tom. L. 



