Löfiiiiiijars optiska egenskaper. 2 1 



Vi vilja särskilt påpeivii, all i donna lin-nud icke inyar iiagra .som iielst aiulra konstanter, 

 ;in (le exi^erinientellt bestänibai-a atomrefi-aktionerna. I fcUjande tabell anf()ras de enli<il 

 lui inelu (4(i) beräknade p värdena jämte, de för beräkningen behövlioa atomrefi-aktionerna 

 oeil atomdispersionerna enligt lusenlohr ('ii), r lietecknar atomens positiva valens. Be- 

 Ivdeist'H av Z f("irklai'as länure fi'am. 



I 



I det vi oliservera, att titliyare enliyt Drude anyivits v,- -10 värdena, medan 



)/( 



ovan tabellerats y,. värdena, konstatera vi här en långt bättre överensstämmelse med Drudes 

 teori än vi tidigare funnit, speciellt för halogenerna, vilka i detta fall, såsom enligt teorin 

 ägande det stiirsta antalet j'ttre elektroner, böra anses utslaggivnnde. F('ir O närma vi 

 oss här totalantalet vîtlenselektroner. 



.s''' 11. Bohrs ffiori och därmed mvinianliämjande frågor. Sedan vi numera med stöd av 

 dispersionsteorin erhållit en om ock vag uppfattning om atomens perifera elektroners 

 antal och konfiguration, skola vi ägna några ord åt den Rutherford-Bohr'ska atommodellen, 

 vilken huvudsakligen stöder sig på erfarenheterna rörande de av glödande gaser utsända 

 spektralserierna. 



Vi vilja påpeka, att den av oss ovan accepterade Rutherford'ska modellen med en 

 positiv kärna av ytterst ringa utsträckning redan som sådan står i strid med den klas- 

 siska teorin, i det att elektronerna på grund av sin mot kärnan riktade acceleration enligt 

 elektrodynamiken hi'>ra utsända en strålning, vilket emellertid innebure en kontinuerlig 

 förändring av atom- och molekylbyggnaden och a prioi'i är oförenligt med antagandet av 

 karakteristiska och oföränderliga egenfrekvenser. För att undgå denna motsägelse antog 

 J. J. Thomson den i)0sitiva kärnan vara av stor utsträckning ■ — det låg nära till hands 

 att antaga hela den sferiska atomvolymen positivt laddad — medan elektronerna, approxi- 

 mativt punktformiga, skulle utföra sina egensvängningar inom denna positivt laddade sfer. 

 De tidigare näranda försöken rörande «-partiklarnas spridning lämna emellertid ett oemot- 

 sägligt l)evis för, att «-partiklarna under sin gång genom ett metallskikt passera av posi- 

 tiva kärnor alstrade kraftfält av sådan styrka, att de endast kunna tänkas alstrade av 

 approximativt punktformiga kärnor. 



Nio 2. 



