36 Jarl A. Wasastjerna. 



(loi) hade påpekat olänipligheten och onödi^heten av ett sådant förfaringssätt, dä likväl 

 endast en approximativ överensstämmelse uppnåddes. 



Genom nämnda undersökninjjar, av vilka Oladstones och Landolts äro mest anmärk- 

 ningsvärda, men i än högre grad genom Gladstones {77, HJ, VJ), Brühls (^8-3S) och Kanon- 

 nikoffs (98-99) senare arl)eten, för att blott nämna de viktigaste, framgick, att Biots och 

 Aragos lag även kunde utsträckas till kemiska tTireningar, eller att med andra ord mole- 

 kylarrefraktionen additivt kunde beräknas ur atomrefraktionerna. Brühls intill våra dagar 

 sig sträckande undersiikningar rörande oi-ganiska substanser utgöra den klassiska grund- 

 stommen i den utomordentligt rika forskningen inom den organiska kemin på detta spektro- 

 kemiska gebit. Det må framhållas, att Brühls ensidigt starka betoning av ringbildningen.s 

 inaktivitet med hänsyn till refraktions- och dispersionsförmågan ledde till en viss överskatt- 

 ning av den spektrokemiska metodens användbarhet för konstitutionsbestämningar, varigenom 

 den utomordentligt snabba utvecklingen på detta speciella organiska område får sin för- 

 klaring. Senare undersökningar (5) hava givit vid handen, att omättade ringar och mättade 

 ringar, i vilka spänning förekommer, utöva ett icke alldeles obetydligt inflytande på förenin- 

 garnas optiska egenskaper. Observerande bestämda konstitutiva inflytanden, till en början 

 endast av dubbelbindningar och tredubbelbindningar, senare även konjugation, anhopning 

 av radikaler o. s v., kunde man snart med rätt stor noggrannhet ur atomrefraktionerna och 

 dispersionerna teoretiskt beräkna molekylarrefraktionen och molekylardispersionen för en 

 given substans. Den åsikten befäste sig allt mera, att man, om man blott finge reda på 

 det riktiga uttrycket för den specifika refraktionsförmågan, med observerande av bestämda 

 konstitutiva inflytanden, utomordentligt exakt skulle kunna beräkna molekylarrefraktionen. 

 för varje given förening. Sålunda säger redan Kühlmann: Jag anser det överflödigt, att 

 försöka införa någon ny relation mellan ljusets fortplantningshastighet och kropi)ens täthet, 

 enär do matematiska undersökningarna säkert snart skola giva den önskade upplysningen, 

 varefter blott en jämförelse mellan teori och experiment återstår.» 



Såsom tidigare nämnts hade Lorentz och Lorenz 1880 teoretiskt för (f (v) deducerat 



uttrycket , 



■ . . n^~l 



Denna likhet adopterades småningom av kemistei'ua och har, som av Lorentz' och Plancks 

 senare på elektronteorin grundade deduktion framgår, utan tvivel fördelen av att äga den 

 mest precisa fysikaliska betydelsen. Gladstone-Dales formel har, trots dess enkelhet, icke 

 kunnat givas någon teoretisk interpretation. 



Icke heller Lorenz-Lorentz' formel uppfyller generellt exakt de likheter, vilka vi låtit 

 definiera begreppet <f{n). Men mer eller mindre omedvetet hade tron på existensen av 

 denna funktion rotfä.st sig, säkerligen till stor del på grund av att man successivt funnit 

 uttryck för (p{n}, vilka allt bättre satisfierade de definierande likheterna. Det saknas sålunda 

 icke i litteraturen försök att empiriskt finna ett fullt tillfredsställande analytiskt uttryck 

 för denna funktion. Av dessa vilja vi omnämna Hibberts {95) formel, enligt vilken 



(«2 - 1) (1 - ^(i) = konstant, 



Tom. L. 



