tinuitet, erliälles självfallel eii ypiiorli^ koiitrull ;iv de näiniida foi-iiilenias anviiiKlliarliet. 

 F(h' sådana tall har det visat siji, att I^orenz-i-oreiitz' formel äger avjjjort toretfäde framom 

 de övria:a. Exemplen härpå äro så klassiska och välkända, att vi icke här ha skäl att 

 närmare uppehålla oss vid desamma {J-f4). Beroende på dess teoretiskt precisa betydelse 

 ocii på den grund, som här till sist framhållits, äger Lorenz-Lorentz' formel den ojämför- 

 ligt största betydelsen. 



.v;'' .7. MoleJajlarrefraMioneiin additivilet. Beträffande molekylarrefraktionens additivitet 

 vilja vi framhålla, att de vidlyftiga arbetena på den organiska kemins område synas hava 

 utvisat, att (iladstone-Dales formel äi- känsligare än Lorenz-Lorentz' foi'mel för konstitu- 

 tiva inflytanden, varför additiviteten för den senare formeln måste beti-aktas såsom mera 



M 



utjji'äglad. Brühl finner {atj), att konstanten 11= (n—\) år allmänt användbar endast 



f(U' mättade alifatiska föreningar. För substansei- med starkare dispersion måste denna 



Inrniel förkastas och ersättas med formeln 7?= , • ■„ — -, vars användbarhet icke inskrän- 



d n^-\-2 



kes till någon bestämd klass av föreningar. Därmed jämförligt är, att enligt Halhvachs 

 (So — iS'cS), Borgesius {IS), Dijken (49) och andra de vanligtvis inträffande stegringarna av 

 molekylarrefraktionen för lösta salter med växande utspädning (dessa stegringar inträffa 

 först för utomordentligt starkt utspädda lösningar) enligt Lorenz-Lorentz' formel äro minst 

 framträdande. Vid sistnämnda faktum bör dock icke överdriven vikt fästas, enär for- 

 melns natur för dylika fall icke utövar något större inflytande på molekylarrefraktio- 

 nens gång. 



Eykman (66 — 6S) påpekar, att molekylai-refraktionen och speciellt molekylardisper- 

 sionen för en bestämd atom eller atomgrupp kan betraktas som konstant, endast så länge 

 atomen eller atomgruppen i de olika föreningarna har en fullt identisk funktion. Som vi 

 i slutet av föregående kapitel framhållit, kan icke heller molekylarrefraktionen för en gas 

 exakt l)eräknas ur atomrefraktionerna, bestämda ur andra föreningar. Dessa fakta äro icke 

 överraskande, och vi hava redan tidigare, i kapitel I, förklarat dem vara en nödig konse- 

 kvens av valenselektronernas funktion. Att emellertid valenselekti-onerna icke i allt för 

 hög grad vid molekylbildningen förändra sina banor framgår, utom av rent energetiska 

 betraktelser, även av det faktum, att molekylarrefraktionerna för gaserna, såsom H^, Cl^, HCl 

 o. s. v., dock approximativt, och i själva verket med ett förvånansvärt litet fel, kunna beräk- 

 nas ui' atomrefraktionerna, bestämda ur organiska föreningar. Ett noggrant studium av 

 konstitutiva inflytanden på molekylarrefraktionen och dispersionen har ett sjninerligt stort 

 praktiskt värde, men det må dock uttryckligt påpekas, att molekylarrefraktionen, så länge 

 vi undersöka rena flytande eller gasformiga substanser, som icke äro associerade eller 

 dissocierade, är att betrakta som en additiv egenskap. 



.s^' 4. Biots och Aragon lag. För blandningar av gaser gäller Biots och Aragos lag 

 med stor precision. För gasformiga ämnen, där n approximativt är lika med 1, är det 

 självklart, att formelns natur endast mycket obetydligt inverkar på resultaten. För gaser 

 gäller vid icke alltför stora trj'ck praktiskt taget 



N:o 2. 



