42 Jaul A. Wasastjerka. 



Denna lag har experimentellt konstaterats av Heydweiller (!)2, .')4, jfr 1^9). Enligt densamma 

 beror An således av dissociationsgraden, förutsatt, att A„^B„. Av deduktionen framgår 

 emellertid, att A„^B„ så snart 4,? ^é 5;;, oberoende av huruvida R„:^Ri, eller R„ = Ri, = 

 = R. Att A n visar sig vara en funktion av dissociationsgraden bevisar således på intet 

 sätt, att det lösta saltets optiska egenskaper genom dissociationen skulle förändras. 



.■^' 7. Moleh/larrefraktionen för löda iclte-elektrolyier. För att rätt kunna bedöma de 

 egendomligheter, som molekylarrefraktionen för lösta elektrolyter uppvisar, är det nödigt 

 att först i korthet undersöka, till vilka resultat forskningen kommit beträffande molekylar- 

 refraktionen för lösta icke-elektrolyter. Vi hava redan vid ett tidigare tillfälle nämnt, att 

 för lösningar avvikelser av betydande storlek från Biots och Aragos lag uppträda. Medan 

 här antydda fakta med tydlighet framträtt redan i äldre författares undersökningsresultat 

 (i84^, 97, 35), fästes dock till en början icke tillbörlig vikt vid desamma. Så trodde sig 

 Ostwald (134) ännu 1891 kunna konstatera, att de nämnda anomalierna skulle uppträda 

 endast i samband med dissociation. Men redan samma år visade Nasini och Costa {13ä), 

 att molekylarrefraktionen för av dem undersökta icke-elektrolyter varierar såväl med kon- 

 centrationen som med naturen av lösningsmedlet. Visande i samma riktning, men mindre 

 säkra, voro Berghoffs (11) och van Aubels (2) resultat. Det visade sig snart (30, löO), att 

 speciellt lösningsmedlets natur starkt inverkar på den lösta substansens molekylarrefrak- 

 tion och i än högre grad på dess molekylardispersion. Däremot föreföll koncentrationens 

 inverkan på molekylarrefraktionen vara mindre starkt framträdande {110, 117, 177). Det 

 är för oss av särskilt intresse att göra oss förtrogna med storleksordningen av dessa avvi- 

 kelser, varför vi i korthet vilja anföra några siffror, baserade på Zopellaris (iöJ) under- 

 sökning 1905. Siffrorna hänföra sig till Lorenz-Lorentz' formel. Först några ord om den 

 noggrannhet, som vid dylika bestämningar uppnås. Experimentfelet vid bestämningen av n 

 och d inverkar på molekylarrefraktionen med en kvantitet omvänt proportionell mot kon- 

 centrationen. Ett konstant procentiskt koncentrationsfel förskjuter molekylarrefraktionen 

 med en konstant kvantitet, varför ett sådant fel i detta sammanhang är av underordnad 

 betydelse. För övrigt kunna koncentrationsfelens storlek självfallet icke överskådas, och 

 deras inverkan på molekylarrefraktionen beror på skillnaden mellan den specifika refrak- 

 tionsförmågan för den lösta substansen och lösningsmedlet. Det största tillfälliga felet bör 

 dock, vid noggrant arbete, härflyta ur bestämningarna av brytningsexponenten och tät- 

 heten. Zopellaris undersökningar av rörsockerlösningar utvisa, att vid en koncentration 

 av ungefär 35 "/q den beräknade refraktionsförmågans fel knappast överstiger 0,:i— O,?, "/o- 

 Han finner vidare, att molekylarrefi'aktionen för naftalin i benzol med stigande koncen- 

 tration (4 "/0—22 " 0) sjunker från 44, hd till 44, n4 eller med ungefär 1,5 " o- Naftalin i aceton 

 sjunker från 45,2« till 45,ot med stigande koncentration (ö "/o^23"/o). Molekylarrefraktionen 

 för naftalin ökas sålunda med 2 "/o, om vi i stället för benzol använda aceton som lös- 

 ningsmedel. Tymol visar vid en liknande övergång från benzol till aceton ävenledes en 

 ökning av ungefär 2 "/o, medan molekylarrefraktionen för nämnda substans är ungefär 

 densamma i aceton som i metylalkohol. Kamfer förhåller sig på liknande sätt till de tie 

 nämnda lösningsmedlen, och dess molekylarrefraktion sjunker i metylalkohollösning mono- 

 tont med stigande koncentration ((5 "/o— ■^3 "/0) med ungefär 1 "/i,. 



Tom. L. 



