Av de ovan anförda siffrorna kunna vi draj^a den synnerlij":! viktiga -slutsatsen, att 

 vi, dä det är fråga om lösta elektrolytcr, icke lia någon orsak att a priori betrakta sådana 

 förändringar av molekj'larrefraktionen, som icke överstiga 1 — 2 "/o såsom direkt beroende 

 av själva jonspjälkningen. Det är sålunda tänkbart, att avvikelser av här nämnt slag kunna 

 bero pä de olika assoeiationsfenonien, som i lösningar lätt kunna uppträda, om än i 

 vissa fall förklaringsgrunden möjligen måste sökas på annat håll (löO). På nämnda grun- 

 der måste vi vänta oss, att för elektrolyter i vattenlösning dissociationen genom jonernas 

 uti)räglade förmåga att associera vattenmolekyler indirekt inverkar på molekylarrefraktio- 

 nen. Ävenledes påverkas vattnets polymerisationsgrad med all sannolikhet, och därmed 

 även dess specifika refraktionsförmåga, av de i lösningen befintliga jonerna. Speciellt för 

 starkare utspädda lösningar kunna således betydande förändringar av molekylarrefraktio- 

 nen för den lösta substansen väntas, enäi' förändringen av lösningsmedlets specifika refrak- 

 tionsförmåga här matematiskt titlskrives ett jämförelsevis ringa antal lösta molekyler. 



.^' 1^. Molehjlarrefraktionen för elektrolyier upplösta i lösningsmedel av olika natur. Waiden 

 (l?t)) har bestämt molekylarrefraktionen för tetraetylammoniumjodid, iV (t'2 5^5)4 -J löst i 

 vatten, glykol, formamid, acetonitril, nitrometan, metylrodanid, furfurol, benzylcyanid, sali- 

 eylaldehj'd, benzylalkohol och metylalkohol samt molekylarrefraktionen för tetrapropylam- 

 moniumjodid N {CiH.,)^- .1 i vatten, metylalkohol, isoaniylalkohol, epiklorhydrin, benzylcya- 

 nid, kinolin och kanelaldehyd, samt slutligen molekylarrefraktionen för fenyl-etyl-dimetyl- 

 ammoniumjodid löst i vatten, nitrometan, metylrodanid, furfurol, benzylcyanid och kanel- 

 aldehyd. Därvid har han funnit, att molekylarrefraktionen för tetraetylammoniumjodid 

 varierar mellan 58,is i glykol och 61,4'j i metylrodanid, medan molekylarrefraktionen för 

 tetrapropylammoniumjodid varierar mellan 76,95 i isoamylalkohol och 78,77 i benzylcyanid 

 och kinolin för att i kanelaldehyd slutligen uppvisa värdet 85,87. Sistnämnda värde inne- 

 sluter dock sannolikt ett mera betydande experimentfel. Fenyl-etyl-dimetyl-ammonium- 

 jodid uppvisar en molekylarrefraktion varierande mellan 68,97 i vatten och 67,o6 i metyl- 

 rodanid. För tetraetylammoniumjodid och fenyl-etyl-dimetyl-ammoniumjodid skilja sig de 

 yttersta värdena för molekylarrefraktionen således från varandra med ungefär 5 "/o, medan 

 den nämnda differensen för tetrapropylammoniumjodid är mindre säker, men i varje fall 

 av samma storleksordning. Waiden påpekar, att om dessa avvikelser bero på den lösta 

 substansens dissociation, för lösningar med ungefär samma dissociationsgrad under alla 

 förhållanden ungefär samma molekylarrefraktion bör uppträda, medan åter lösningar med 

 mycket olika dissociationsgrad böra för den lösta substansen uppvisa från varandra starkt 

 avvikande molekylarrefraktioner. Med stigande utspädning avtager R, varför man måste 

 vänta sig det minsta i?-värdet för lösningar med den största dissociationsgraden. Ingen 

 av dessa tre slutsatser står emellertid i överensstämmelse med Waldens resultat, varför 

 han drager slutsatsen, att inflytandet av den elektrolytiska dissociationen icke kan tjäna 

 som grund till en förklaring av de observerade avvikelserna för det lösta saltets molekylar- 

 refraktion i olika lösningsmedel. 



Waldens slutsatser äro emellertid berättigade endast under vissa bestämda förutsätt- 

 ningar. Då en molekyl dissocieras, försvinner en ultraröd frekvens. Därigenom förändras 

 med säkerhet molekylarrefraktionen, men den ifrågavarande förändringen är av så liten 

 N:o 1. 



