44 Jarl A. Wasastjkhna. 



storlek, att åvn i allmänhet icke kan tänkas göra sig märkbar. Därförutom måste vi tänka 

 oss, att vissa elektronbanoi- vid jonbildningen undergå förändringar. Det viktigaste pro- 

 blem, som uppställer sig till besvarande, är således följande: kunna de ol)serverade av- 

 vikelserna förklaras bero av dessa förändringar, vilka äro en direkt följd av jonspjälknin- 

 gen eller, annorlunda uttryckt, äro de observerade avvikelserna en direkt följd av disso- 

 ciationen? — Denna sistnämnda fråga kunna vi enligt de av Waiden framhållna grunderna 

 besvara nekande. I samband med dissociationen uppträda emellertid sekundära fenomen. 

 Speciellt associera jonerna det omgivande mediets molekyler, och inverka samtidigt på lös- 

 ningsmedlets polymerisationsgrad. Därigenom förskjutas i allmänhet .lösningens specifika 

 refraktionsförmåga och därmed den bei'äknade molekylarrefraktionen för den lösta substan- 

 sen. Sålunda inverkar dissociationen indirekt på molekylarrefraktionen, och denna inver- 

 kan i)eror icke endast av dissociationsgraden, utan fastmer även, och i högsta grad, av 

 lösningsmedlets natur. Vi kunna således av Waldens undersökningar draga den .slutsatsen, 

 att de av honom funna avvikelserna för de lösta substansernas molekylarrefraktion i olika 

 lösningsmedel ivlif kunna betraktas som en direkt, men möjligen, och på grund av deras 

 storlek sannolikt, som en indirekt följd av den lösta substansens dissociation. En direkt 

 inverkan av dissociationen är därmed självfallet icke utesluten, men den överkompenseras, 

 om den existerar, av en indirekt inverkan, varförutom molekylarrefraktionen ytterligare 

 sannolikt påverkas av andra, ännu okända orsaker. 



Brühls och Schröders (.5^) undersökningar rörande molekylarrefraktionen av kamfo- 

 karbonsyreestrarnas i\^a-salter i metyl-, etyl- och amylalkohollösningar äro i detta sam- 

 manhang av stort intresse, i experimentellt avseende äro de synbart utförda med stoi' 

 omsorg och noggrannhet. Av detta arbete framgår, att vi erhålla ett allt riktigare värde 

 för homologidifferensen mellan de olika estersaltens molekylarrefraktioner, ju mera kon- 

 centrerade lösningar vi undersöka. Därav följer, att om vi omvänt ur de tre estersalten 

 beräkna den skenbara atomrefraktionen för natrium, värden erhållas, som överensstämma 

 desto noggrannare ju högre koncentrationen är. Avvikelserna vid lägre koncentrationer 

 bero sannolikt endera direkt eller i^idirekt på dissociationen. Brühls och Schröders teore- 

 tiska resonemang sakna däremot delvis reell grund. Speciellt är beviset för att natrium- 

 atomens refraktionskonstant vid saltbildningen icke undergått förändring ett cirkelslut, 

 och resultatet en matematisk konsekvens av de gjorda antagandena. 



Till Brühls och Schröders ovan omnämnda viktiga experimentella resultat finner man 

 en viss motsvarighet även hos andra författare. Redan Gladstone och Hibbert (^'0, j). 861), 

 vilka ansågo, att vid bestämningen av ref raktionsekvivalen terna för atomerna, de erhållna 

 molekylarrefraktionerna för de kristalliserade salterna böra läggas till grund för räknin- 

 garna, förutsatt att kristallerna icke äro dubbelbrytande, framhålla att man, om beräknin- 

 garna göras med stöd av mätningar för vattenlösningar, först måste undersöka, huruvida 

 molekylarrefraktionen är konstant, eller möjligen är en funktion av koncentrationen. 1 

 sistnämnda fall böra olika koncentrerade lösningar undersökas, och om möjligt molekylar- 

 refraktionen för utspädningen noll genom extrapolation bestämmas. I överensstämmelse 

 härmed finner Dinkhauser (■)(>), att molekylarrefraktionen, då den visar sig vara en funk- 

 tion av koncentrationen, för alla lösta .salter, beräknad enligt Lorenz-Lorentz' formel, med 



Tom. L. 



