46 



Jarl A. Wasastjerna. 



stämda, och för alla fall giltiga ekvivalentrefraktioner skulle kunna beräknas. Halhvachs 

 (Så-~b8), Borgesius (18) och Dijken (49), som undersökt utomordentligt utspädda lösningar, 

 finna för dessa en med tilltagande utspädningsgrad växande molekylarrefraktion. Den här 

 antydda tillväxten är emellertid så pass obetydlig, speciellt enligt Lorenz-Lorentz' for- 

 mel, och den uppträder först för så stora utspädningar, att den icke kan anses direkt be- 

 tingad av dissociationen. 



Det bör emellertid med eftertryck påpekas, att atomrefraktionerna f('ir klo)-, brom och 

 jod, då dessa beräknas ur lösta salter, icke sammanfalla med atomrefraktionerna för nämnda 

 element i organiska föreningar, och Le Blanc och Rohland {JKi} finna, att atomrefraktio- 

 nerna för atomerna i de utomordentligt svagt dissoeierade kadmiumsalterna och likaledes i 

 kvicksilvercyanid icke ha samma värden, som för starkt dissoeierade salter. 



Vidare uppvisa några .starka mineralsyror, speciellt saltsyra och salpetersyra, med 

 stigande utspädning starkt stigande refraktionsvärden. Vi anföra några enligt Lorenz- 

 Lorentz' formel beräknade data. 



Saltsyra. 



Scdpeteisjira. 



Vi hava med avsikt utvalt siffror från olika arbeten, IVir att vår ujjpfattning om den vik- 

 tiga fråga, som här berörs, icke må bli beroende av möjliga sj'stematiska fel hos någon 

 experimentator. 



För andra syror, såsom svavelsyra (Gladstone, Le Blanc, Chêne veau, Zecchini), fosfor- 

 .syi'a och fluorvätesyra (!) (Zecchini) är molekylarrefraktionen tämligen konstant. 



Beträffande de svaga organiska syrorna bör det framhållas, att dessa vanligen i vat- 

 tenlösning visa utomordentligt konstanta (av koncentrationen oberoende) refiaktionsvärden. 

 Sålunda kunna enligt Zecchini (/S'i)') för ättiksyi-a och propionsyra i(;ke de minsta avvikel- 

 ser konstateras. De starkare organiska syrorna förhålla sig på annat sätt (116). Hit- 

 liöi-ande fakta hava redan i Kap. I, § 13 i korthet omnämnts, varvid även en teoretisk för- 

 klaring av dessa avvikelser givits. 



Sammanfattande kunna vi således säga, att vissa fakta med bestämdhet tyda på att 

 dissociationen förändrar de lösta substansernas optiska egenskaper, medan i andra fall en 

 sådan inverkan av dissociationen förefaller utesluten. Den vidare diskussionen uppskjuta 

 vi till Kap. IV, för att sålunda förfoga även över de genom föreliggande experimentella 

 arbete vunna resultaten. 



Tom. L. 



