52 Jarl A. Wasastjehna. 



noggrannhet icke kunde ernås. (Jfr. Hallwachs Ann. d. Physik. 47, 380(1892)). Enär emel- 

 lertid täthetsbestämningarna icke kunde tillmätas en större noggrannhet, än vad som mot- 

 svarar de med interferentialrefraktometern med vitt ljus erhållna värdena, hade det likväl 

 vai'it fullkomligt ändamålslöst att använda monokroniatiskt ljus. Då interferentialrefrakto- 

 metern, beroende på dess konstruktion, icke kunde bibringas önskad temperatur, förfors så, 

 att först hela mätningsserien utfördes vid låg rumstemperatur (16° — 17°) varefter rummet 

 starkare uppvärmdes, och bestämningarna ånyo verkställdes vid 19°- 20°. Genom interpo- 

 lation erhöUos A n värdena för 18°. (A w = w för lösningen — n för vatten). Samtidigt er- 

 hölls även kännedom om temperaturkoefficienten för A n. 



§ 4. De experimentella resultaten och den matematiska behandlingen av de erhållna siff- 

 rorna. De första undersökningarna gällde KCl och NaCl. I tabellerna 1 och 9 har jag 

 angivit koncentrationerna och tätheterna. Koncentrationerna äro uttryckta i grammoleky- 

 ler per liter vid den av index utmärkta temperaturen. Jag har vidare i nämnda tabeller 

 betecknat varje given lösning med en bestämd bokstav. I tabellerna 2-7 och 10-15 beteck- 

 nar «o ^^^ observerade brytningsexponenten mot vacuum. 



Om jag med ?),„, < betecknar brytningsexponenten för vatten vid temperaturen t och 

 för en viss given våglängd /, samt med d,c, t betecknar tätheten för vatten vid samma 

 temperatur, gäller enligt Biots och Aragos lag 



y(„„) = !£|^>|4-,-..¥.10^'>+.,.10^'Ä, (1) 



där Wj betecknar lösningens brytningsexponent mot vacuum, och där M betecknar saltets 

 molekylarvikt. Genom införande av uttrycket för den specifika refraktionsförmågan för 

 vatten erhåller jag således 



</> K) = F,. ■ [dl - e^ . M. \çr ') + c, . 10~ '. R. (2) 



Jag har till en början antagit vattnets specifika refraktionsförmåga vara oberoende av tem- 

 peraturen, och beräknat F„ för de tre använda våglängderna ur angivna data för ?i,„, i8> 

 och d„.,m'. Därefter har jag beräknat molekylarrefraktionen R för varje lösning, i?i enligt 

 Gladstone-Dales formel, R^, enligt Newton-Laplace's formel och R^ enligt Lorenz-Lorentz ' 

 formel. Dessa kvantiteter finnas angivna i de tidigare nämnda tabellerna 2-7 och 10-15. 

 Slutligen har jag antagit riktigheten av vissa bestämda värden för molekylarrefraktionen 

 för varje salt och varje våglängd, samt med stöd av dessa konstanter enligt formeln (2) 

 beräknat de så att säga teoretiska w-värdena n„ n^ och n^. De nämnda konstanterna R, 

 vilka äro att betrakta som närmevärden, äro angivna i tabell 8 för KCl och i tabell 16 

 för Na Cl, samt äro betecknade med runda klammer : {R). Vidare betecknar jag (wq — n^) • 

 10^ = Al, (n,) — Ms) . 10^ = Aä och (w,, — Hg). 10'' = A3, detta vid den lägre temperatui-en (18°), 

 medan motsvarande kvantiteter vid den högre temperaturen (25°) betecknats Aj', Ag' och 

 A3'. Avsättande A-värdena som ordinata och c-värdena som abscissa har jag erhållit dia- 

 grammen 1-6. Av dessa diagram framgå intressanta fakta. För det första se vi omedel- 

 bart, att kurvorna Aj, A, och A3 kunna fås att praktiskt taget sammanfalla genom vridning 

 kring origo, samt att A,', A„' och A3' kurvorna även de kunna fäs att sammanfalla genom 



Tom. L. 



