Losiiitiffiirs npfiskn egenskaper. 61 



digt med det värde för ovannänindü kvantitet, som hestämts för det kristalliserade saltet, 

 i vilket, som ja^ tidigare framhållit, jonerna äro färdigbildade och identiska med jonerna i 

 en A77-lösning. Då för de lösta K- och .V(r-salterna av samma sj'ra ständigt jjraktiskt tagel 

 samma differens nppträder, nämligen i medeltal 'i.o.i.i (enligt liOrenz-Lurentz' formel), kan 

 man således med säkerhet antaga, att denna diffei'ens utgtir skillnaden mellan jonrefrak- 

 tionerna för K och Ati. 



Om vill l)ildningen av den odissocierade molekylen en utjämning av laddningarna 

 sknlle inträffa, så skulle emellertid differensen Ä \a förändras. Detta följer av det fak- 

 tum, att valenselektronernas banradier och frekvenstal icke äro identiska för K- och N(t- 

 atomerna, vilket framgår av vad tidigare sagts rörande den fotoelektriska effekten. Av 

 tabell 102 och figur 31 följer, i motsats härtill, att sannna differens K .V« uppträder även 

 för p^ 100" n, således för odissocierade molekyler. Man ledes alltså till slutsatsen, att i 

 den odissocierade molekylen jonerna äro färdigbildade. 



Till samma resultat kommer man även genom ett annat resonemang. Om man antar, 

 att den odissocierade molekylen vore byggd på samma sätt som t. ex. en organisk icke- 

 elektrolyts molekyl, och att alltså molekylarrefraktionen additivt sammansättes av atom- 

 refraktionerna, följer att det väi'de 4,7o, .som erhållits för atomi'efraktionen för kalium, ut- 

 gör den faktiska atomrefraktionen. Enär molekylarrefraktionen för Ä' ^7 ol)eroende av 

 koncentrationen — l\,2i, bör således differensen 1 l,i7 4,.(i ^^ (i,->7 utgöra atomrefraktionen 

 för klor. Atomrefraktionen för klor ligger emellertid med säkerhet under 6. 



En helt annan överensstämmelse mellan teori och fakta ernår man, om man antar, 

 att jonerna äro färdigbildade i den odissocierade molekylen. Av detta antagande följer 

 för det första, att den skenbai'a atomrefraktionens avvikelser från 4,7» för kalium vid 

 lägre koncentrationer icke äro en direkt följd av dissociationen, samt vidare, att då man 

 vill bestämma summan av jonrefraktionerna icke starkt utspädda, utan möjligast starkt 

 koncentrerade lösningar böra undersökas. Således kan man förutse, att molekylarrefrak- 

 tionen för ett salt i lösning med tilltagande koncentration närmar sig molekjMarrefraktio- 

 nen för saltet i fast form, vilket, som jag i Kap. II framhållit, överensstämmer med verk- 

 ligheten. 



För klorjonen erliålles sålunda ur de mest koncentrer'ade .ff C-Z-lösningarna ungefär 

 värdet 8,a-,. Den faktiska jonrefraktionen för kalium vore då ll,a7 - 8,2.5 = 8,na och för 

 natrium 3,02 'i,».-, = 0,07. Därav kan jag draga slutsatsen, att gruppen CO. O vid övergång 

 i jonform ökar sin refraktion med 4,7o — 3,o2 = 1,6«. 



Enär emellertid svaga elektrolyter existera, som samtidigt uppträda som syror och 

 .som baser, tvingas man till antagandet, att i de svaga elektrolyternas molekyler jonerna 

 icke är(j färdigbildade. Differensen mellan refraktionsförmågan för en stark syras Xa- 

 salt och molekylarrefraktionen för i^yran själv är naturligtvis lika med jonrefraktionen 

 för Nu, enär jonrefraktionen för väte måste antagas vara lika med noll. Denna differens 

 är således -=0,97. För en svag syra bör refraktionen för gruppen CO . O i och med för- 

 lusten av laddningen sjunka med 1,6k, medan väteatomens refraktion l,i(i uppträder som 

 en ny positiv kvantitet. Minskningen av .syi-ans molekylarrefraktion är alltså = 0,.5k och 



1 



