24 -••■ Aigner Lajos. 



ban a bél nyálkahártyájának némi merevsége következik be s a 

 béltartalom utolsó maradéka a végbélnyilásban megakad és meg- 

 szárad. Ily stádiumba jutva, a hernyó az utólag nyújtott táplálékot 

 már el nem fogadja ; eszik ugyan egy keveset, minthogy azon- 

 ban a garat szintén merev állapotban van s az első néhány 

 falat a felső részében összegyülemlik, de tovább nem jut, a jól- 

 lakás érzete következik be s a hernyó a táplálékhoz már nem is 

 nyúl, hanem beszárad, elpusztul. 



Hiányos táplálkozás által sokáig meg lehet akasztani a hernyó 

 fejlődését, sőt ha a koplaltatás és új táplálkozás nyújtása rend- 

 szeres időközökben történik, a hernyó élettartamát meg lehet 

 kétszerezni. Viszont tapasztalható az ellenkezője is. Némely szövő- 

 pillének a hernyója, mely az első, nedvben dús lombbal él, oly 

 gyorsan fejlődik pillévé, hogy az még a téli bábból lett tavaszi 

 ivadék utóseregével találkozik. 



Ismeretes dolog, hogy az elbábozáshoz közellevő hernyó, ha 

 táphiányt érez, az átváltozást sietteti. A hernyónak ez a képes- 

 sépe, mely a fajok szerint változik, a legnagyobb fontossággal bír 

 a faj fentartására. 



A hernyó rendszerint, mihelyt a petéből kikelt, azonnal kezd 

 táplálkozni, de addig aránylag sokáig bírja ki a koplalást, mitől 

 közönségesen megóvja az, hogy peteburkát felemésztheti. Minemű 

 az első tápláléka, az a körülményektől függ. A legtermészetesebb 

 az, hogy már rendes tápnövényén lát napvilágot s így hiányt nem 

 érez. Némely hernyó azonban, pl. az Agrolis caslaneaé, mely 

 áfonyán él, már télen, t. i. deczemberben vagy januárban kel ki, a 

 mikor szotyvas táplálékot alig találhat ; ily esetekben sokszor idő- 

 leges táplálékhoz nyúl. Kora tavaszkor, midőn még kevés a nö- 

 vény, némely Noctuának a hernyója, minő a Xanthiaké, a fűz- és 

 nyárfa barkáiban él és csak midőn ezek lehullnak, keresi fel a 

 közben kifakadt állandó tápnövényét. 



A táplálék keresésében a hernyó a szagló érzékét követi, de 

 ez csakhamar cserben hagyja. Arra mutat, hogy ha friss növény- 

 hez ér, azt megízleli, olykor két-három helyen is kikezdi, míg 

 végre meggyőződik róla, hogy az nem neki való. Tapasztalást 

 kell szereznie neki is, hiába, igaz az a közmondás : ..Saját kárán 

 tanul a magyar." 



Míg a legtöbb hernyófaj szárazföldi növényekkel él, akad 

 elég olyan is, mely vízi növényekre van utalva. A nádban, káká- 

 ban és sásban élő Nönagriák, Leucaniak stb. a növényszálban a 

 víz színéig, sőt az alá is lemennek. Ily vízi életmód (kivált a vízi 



