122 I ligner Lajos. 



Ha tehát a paszatszelek északkelete és délnyugati irányát 

 figyelemmel kisérjük, arra következtethetünk, hogy lepkékben gaz- 

 dagok azok a tájak, melyeket a meleg paszatszél közvetlenül érint, 

 (Nyugat-India, Venezuela, Guyana, Madagaskar, Kelet-India [és az 

 indiai archipelagus, Ausztrália keleti partja és Uj-Guinea) ; a leg- 

 gazdagabbak pedig azok, melyekben mind a két irányú meleg szél 

 találkoz k (az Amazon folyamtól Bahiáig) ; viszont legszegényebbek 

 azok, melyek a hideg paszantnak kitéve vannak (Izland, Labrador, 

 Patagonia, Kamcsatka és Andra Pequana.) S ezeknek a következ- 

 tetéseknek teljesen megfelelnek a tényleges állapotok. 



Csak akkor, ha a paszatszél befolyását teljesen méltatjuk, 

 válik érthetővé az a tény, hogy hidegebb tájakon a lepkék száma 

 a növényzet buja voltával nyilvánvaló ellentétbe jut, holott mele- 

 gebb országokban a növényzettel határozott parallelismus nyilví- 

 nyul : a növényre ugyanis a paszatnak nedves melege épen úgy 

 hat, de az északi légáramlat iránt nem oly érzékeny mint a lepke. 



Habár a felhozott tények eléggé mutatják, hogy a paszat- 

 szél hatásának törvénye minden faunára érvénynyel bír, azok 

 mindegyike mégis specziális sajátságok által, minőkkel minden te- 

 rület bír, lényeges módosítást szenved. Különösen valamely or- 

 szágnak természettani mivolta gyakorol ebben a tekintetben nagy 

 befolyást. 



A hegységekre nézve általában állítható, hogy a dombrégió 

 gazdag lepkevilág fejlődésének kedvező, a magas hegység pedig hát- 

 rányos ; ámde azért a havasi fauna annál sajátságosabb. Az európai 

 havasi faunát alighanem teljes joggal a jégkorszakból származtat- 

 ják i), alkalmasint ugyanaz áll az északamerikaira is. 



Tudva van, hogy több földrész hegységein előfordulnak 

 analóg alakok, a mi a palaearktikus faunával való bizonyos ro- 

 konságra vall. A palaearktikus területen azonban számos esetben 

 északi alakokkal való bizonyos megegyezőség is mutatkozik, a 

 mely gyakran a havasokon és az arktikus zónában előforduló fa- 

 jok tökéletes azonosságáig terjed (Paruassius, Erebia, Oeneis). 



Az arktikus lepkék észak felé rendkívül messzire hatolnak 

 elé; Amerikában -pl. egy Dasychira-fa] a 82V2 fokot éri el; Novaja- 

 Smelján még 3 pillangó röpül ; legészakibb határa az európai 

 lepkéknek Spitzberga, ahol még egy molypillét találtak. 



Hasonló jelenségei tapasztalunk a havasokon, melyeken a 

 lepkék igen nagy magasságban fordulnak elő. A Chimborazzón 



l) Petersen, Die Lepid. -Fauna des arkt. Gebietes von Európa und die Eis- 

 zeit 1887. 



