46 A. Aigner Lajos. 



Ezekkel a mimicry hívei sokáig nem tudtak boldogulni. Végre 

 kisütötték, hogy azok dacz-színt viselnek, még pedig annál az 

 oknál fogva, hogy ellenségeiket elriaszszák. így pl. a Deilephila 

 euphorbiae L. a maga rikító színével mintegy óva inti a madarakat 

 hogy : „Engem fel ne falj, mert húsom bűzös, vérem keserű." A 

 Deilephila nevű L. és Deilephila elpenor L. pedig a harmadik, 

 illetve negyedik testgyűrűjén levő fenyegető szemrajzzal riasztja el 

 a madarakat. Meglehet, hogy volt rá eset, — nekem nincs róla 

 tudomásom, — de nagyon tapasztalatlan madárfióka lehet az, a 

 mely ily módon megfélemlítteti magát ; a tapasztalt madár alkal- 

 masint kikezdi a fenyegető hernyót és fel is emészti, hiszen anjr- 

 nyira nem finnyás, hogjr még a hosszúszőrű hernyót is felfalja 

 Az Ichneumont és Tachinát pedig hiába ijeszti, riasztja a hernyó ; 

 neszielenül száll az le rá és megszúrja. Bezzeg csapkod azután a 

 hernyó testének mellső részével jobbra-balra, csakhogy mar késő ; 

 belőle már nem lesz lepke (vagy csak nagyon ritkán), csupán a 

 fürkészdarázs vagy a légy ivadékának szolgál ezentúl táplá- 

 lékul. 



A mimicrvnek más, valójában legfőbb alakja az az állítóla- 

 gos tény, a midőn egyik lepkefaj a másiknak színezetét és rajzo- 

 latát utánozza, még pedig abból a czélból, mert az utánzott faj 

 testének kellemetlen íze által védve van, holott az utánzó, mely 

 már elejétől fogva némileg hasonló külsejű, ellenségeinek Ízlése 

 szerint való, a melyek csak azokat a példányokat kímélték meg 

 melyek a védetthez leginkább hasonlítottak. Ily úton azután év- 

 ezredek folyamán, két egymástól távol álló, az összetévesztésig 

 hasonló faj jött létre. 



Bizonyos, hogy e theoria nag3'on szépen, sőt szellemesen 

 van Ideszelve, de más kérdés, hogy megállja-e a kritikát. Helyes- 

 ségének beigazolásául mindenek előtt chemiai úton kellene kimu- 

 tatni, vájjon csakugyan elütnek-e az egyik lepkefaj testének alko- 

 tó részei a másikáétól, nevezetesen a védettéi a védetlenéitől. 

 Ennek lehetősége nincsen teljesen kizárva, hiszen minden állat 

 teste mintegy chemiai kohó és lehet, hogy a védett lepke her- 

 nyója mérges növénynyel táplálkozván, annak íze az imagora is 

 átszarmazik. De még ha ez ki is volna deríthető, az elmélet a 

 maga egészében, nézetem szerint, alighanem tarthatatlan, mert a 

 nappali lepkéknek — és leginkább ezekről van szó — általában 

 kevés az ellenségük és ha a madarak (egyéb ellenségek számba 

 sem vehetők) csakugyan nem bántják a védett lepkét, a védetlent 

 sem fogják kiirtani, ha nem is hasonlít amahhoz. Hiszen mint 



