80 Mallász józsef. 
igaz magyar szívességgel fogad benninket. Nem sokára azután 
jóízű vacsora és puha ágy elfelejteti velünk a kiállott fáradalmakat. 
Reggel neki indulunk gyűjtő útunknak : fenyö övezte pázsit 
oazisra érünk, melynek északnyugati és északkeleti részében for- 
rás csörgedez, kellő közepéből pedig a fenyő által körülvett Kopár- 
Detonáta emelkedik, mely északi részében éri el legnagyobb 
magasságát, délre pedig egyenletesen törpül és a fenyvesben 
elvész. 
Bámulatba ejtő hegy ez: orgona sípsszerűen egymás mellé 
és egymás fölé helyezkedő szabályos hatélű oszlopsorok alkotnak 
itt egy büszkén égnek meredő északi csodafalat, melybe itt-ott 
egy egy eltévedett fenyő kapaszkodik. 
Lent pedig a fal lábánál, ott a hol egymáson rendetlenül 
szerte heverő bazalt oszlopok között jégbarlangra akadunk, az 
ezer és egy éj meséibe illő erdő vesz körül bennünket. 
A Kopár-Detonátától negyed órányira délre fekszik a szintén 
pázeit, szűkebb körben pedig fenyves övezte Erdős-Detonáta, mely- 
nek északi részén a rendszertelenül meredékeskedő oszlopfal és 
az ebből kinőtt lele hajló fenyők állják előrehaladásunk útját. 
Az erdőt elhagyva délre fordulunk, s itt csodálattal függ 
szemünk egy a természeti erőnek rettentő romboló képességét 
mutató képen. 
Mind az, a mi egykoron büszke magasságban honolt, az 
porban hever most; szemünk végigfut a borzasztó zűrzavarban 
egymáson heverő négy-hat méter hosszú oszlopokon, mind maga- 
sabbra és magasabbra, föl addig, hol a tetőt sejtjtik. 
Gyakran csak mókus módra oszlopról-oszlopra jutva, de nem 
túlfárasztó út után sikerült feljutnunk oda, a hol a nagy neki- 
lódulás kiindulási pontja lehetett. Négy-öt darab különböző sík- 
ban fekvő oszlop alkotja a körülbelül kétnégyzetméter területnyi 
.tetőt". Az egyik mohlepte bazalt oszlopra dőlve, körül nézünk a 
tájon: Abrudbánya, Vöröspatak, Topánfalva, Zalathna és a Vidra 
aranytermő völgyei nyilnak előttünk, eilátunk a sziklahegynek 
nevezett csodás Vulkoira, a leányvásárairól híres Gainára, a feny- 
ves Corabiára, el a nagyági hegyekre. 
Fölséges a kép, de innén szemlélve, szorongó érzés vesz 
rajtunk erőt. Odalent a völgyekben az aranyszomjtól űzött ember 
telhetetlen kapzsisága, ember küzdelme ember ellen; itt pedig a 
rettenetes pusztulás e tanyáján mindebből semmi, de semmi, csak 
a megsemmisülés sok évezredes csöndje. Mély sóhaj kel keblünk- 
ből; de íme, köröskörül lassanként fehér fátyol ereszkedik alá a 
tájon és szemünk előtt összefut a kép. 
