M2 A. Aigner Lajx> 



A szitakötők és rabló-legyek nagyon sok szálló lepkét csen- 

 nek el a lepkész elől, de ezek csak nappal és csupán repülő kkebb 

 lepkékre vadásznak, a melyek úgy bennük, mint az előbbeniekben 

 aligha gyanítják veszedelmes ellenségüket. Szóval, meg vagyok 

 győződve arról, hogy a lepkéknek egyáltalán nincs tudomásuk arról, 

 hogy ki aa ellenségük, vagyis annak tekintenek minden náluknál 

 nagyobb élő lényt. Kerülik őket, de nem rejtőznek előlük. 



Tehát ki vagy mi elől rejtőznek a lepkék ? Nézetem szerint 

 legelső sorban, sőt alighanem kizárólag elemi ellenségeik: 

 az eső, szél és napsugár elől. 



A nappali lepkék eleme a napfény, de ha pl. forró nyári 

 napon a déli órákban nagyon erősen tűz, akkor számos faj, kivált 

 az Epinephelék, fák és bokrok árnyékában húzódnak meg. De 

 délelőtt, ha a virágos réten szinte hemzseg a sok lepke és hirte- 

 len elborul a nap, vagy váratlanul szélroham keletkezik, a lepkék 

 egyszerre eltűnnek, mintha a fold nyelte volna el őket. Ilyenkor 

 hirtelen elrejteznek a lomb alá, a füvek közé, vagy fatörzsekre 

 szállnak, a honnan azonban azonnal előtűnnek, mihelyt a nap 

 újra felragyog, vagy eláll a szél. Szintúgy eltűnnek a lepkék, ha 

 zivatar közeleg s már fél órával előbb jelzik a figyelmes lepkész- 

 nek az idő változását, a ki ilyenkor fedél alá igyekszik jutni, tud- 

 ván, hogy a lepke megérzi a zivatart megelőző hűvösebb szellőt. 

 Borús, esős vagy szeles időben pedig a lepkék nem jönnek elő 

 rejtekükből. Rettegnek az esőtől, mely ha szárnyukat éri, nem 

 tudnak röpülni és félnek a széltől, mely tovaragadja őket. Derűs 

 időben éjjelre nem igen rejtőznek el ; fentebb emiített helyeken 

 kívül virágszálakra vagy falevelekre telepszenek s úgy aluszszak 

 az igazak álmát. Azért a tapasztalt lepkész ilyenkor szedi össze 

 a Lycaenákat és Melitaeákat, melyek már délután 3—4 órakor 

 nyugalomra térnek. 



Az éjjeli lepkék eleme viszont az éj. Alkonyatig lomb vagy 

 kő alatt, barlangban vagy faoduban, sziklához, falhoz, kerítéshez 

 vagy fatörzshöz tapadva rejtőznek, de mindig úgy, hogy a déli 

 napsugár ne érje őket, tehát rendesen északn ak vagy keletnek 

 fekvő helyeken ; ha pedig kivételesen napos helyre ültek és pl. a 

 szikla hűvössége már nem ellensúlyozza a nap hevét, akkor he- 

 lyet változtatva, az árnyékos oldalra húzódnak. Szél vagy zivatar 

 alkalmával is ugyanúgy keresik a védett helyet. 



Az emberi szem gyakran valóban meglepődve tapasztalja, 

 mennyire alkalmazkodnak a lepkék nyugvó helyük környezetéhez. 

 Példa erre a Gnophos variegata Dup., Cidaria frustata Tr , az 



